Ienīstu. Gribu. Mīlu. Jolanta Auziņa
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Ienīstu. Gribu. Mīlu - Jolanta Auziņa страница 12
![Ienīstu. Gribu. Mīlu - Jolanta Auziņa Ienīstu. Gribu. Mīlu - Jolanta Auziņa](/cover_pre1364798.jpg)
Drīz mēs dodamies uz viesistabu, kur mūs jau gaidīja Anjas vecāki. Ieraugot pazīstamās, tik mīļās sejas, man kaut kā izdodas aizturēt vēl vienu asaru.
– Isәnmesez, Ruzilya Apa! – Es apskāvu Anjas mammu un tad viņas tēti. – Sveiks, tēvoci Vitja!
– Cik tu skaisti izskaties! – Ruzilja Apa mani apbrīnojoši apskata.
– Paldies! Tu arī labi izskaties!
Patiešām, šķiet, ka šī sieviete ar gadiem kļūst arvien jaunāka un skaistāka. Lai gan viņa un mana mamma savulaik ar savu izskatu izraisīja vīrišķā dzimuma demenci. Mamma pat pēdējās dienās joprojām bija daiļava.
– Ak, Tanečka, paldies par komplimentu! – viņa smejas un atkal apsēžas uz dīvāna.
Es nogrimstu pretī, un Aņa aizskrien pie bērniem. Es izstaipos, jo saprotu, ka tūlīt uzzināsim, kādas ir manas izredzes gūt panākumus.
– Ānija mums visu izstāstīja. Tas nav labi. Bet pāriesim uzreiz pie lietas – uzreiz no Ruziljas Apa šī sieviete reinkarnējas par Samohinu Ruzilju Aškatovnu, pirmklasīgu juristi. – Pirmkārt: vai jums ir kādi pierādījumi par viņa neuzticību?
– Absolūti nekas. Es nekādā veidā negrasījos to izmantot, tāpēc arī nav nekādu netīrumu, – es salauzti nopūšos.
– Varbūt liecinieki? – uzdod nākamo jautājumu jau Viktors Petrovičs.
Nedaudz padomājusi, es piekrītu.
– Jā. Mūsu mājkalpotāja – Ābela, viņa vairākkārt ir redzējusi krāpšanos. Mēs ar viņu labi komunicējām, tāpēc viņa man par visu ziņoja. Bet es nedomāju, ka viņa brauktu uz Krieviju liecināt pret savu darba devēju.
– Jā, – nopūšas Ruzilja apa. – Ne daudz.
Viktors Petrovičs, šķaudīdams rīkli, sāk skaidrot:
– Skatieties, tiesa jebkurā gadījumā vispirms ņems vērā māti kā galveno aizbildni. Un ņem vērā arī bērna vēlmes. Pirms tiesas jums ir jāsaņem pastāvīgs darbs un sava dzīvesvieta.
– Jā, es to zinu. Man jau ir darbs. Tagad man ir jāatrod dzīvesvieta. Kā es saprotu, mūsu vecā vienistabas istaba neder?
– Ne gluži. Dzīves apstākļiem jābūt labiem. Ja mēs salīdzinām jūs un jūsu bijušo vīru, viņš šeit uzvar.
Es saprotoši piekrītu. Tajā brīdī viesistabā ienāk Ānija.
– Klausies, Taņa! Par dzīvokli. Karimam ir tukšs dzīvoklis centrā. Kā būtu, ja mēs to pārdotu tev uz nomaksu?! – Ar plašu smaidu mana draudzene piedāvā, pēc kā man acīs kļūst dzīvokļa izmērs.
– Es tev par to nekad neatmaksāšu! Ko jūs darāt?!
– Neesi muļķis! Mēs samazināsim cenu. Tu maksāsi, cik vari.
– Nē, es nevaru, – es stingri teicu, skatoties draugam acīs. – Es ņemšu hipotekāro kredītu uz vienistabas dzīvokli. Karima dzīvoklis man ir par daudz.
– Tanja! Lieto savu galvu! Tas uzlabos tavas izredzes! Padomā par savu meitu un nesaki nē!
Es nopūšos un nolemju nomierināt Anju.
– Es par to padomāšu.
Protams, ka nē! Vai viņa ir traka?! Tas dzīvoklis centrā ir divdesmit mūsu vienistabas dzīvokļu vērts. Es nekad viņiem neatmaksāšu. Un viņi jau tā pārāk daudz dara manā labā. Dzīvoklis būtu par daudz!
Ānija uzmana, jo zina, ka mana atbilde nemainīsies.
– Padomā, padomā, – viņa klanās un dodas atpakaļ pie bērniem, jo tur atkal kāds kādam vilka matus.
Mēs ar viņas vecākiem pārrunājam vēl dažas detaļas, iedzeram tēju, un tad es dodos mājās. Tagad es zinu, ka man aiz muguras ir divi lieli juristi. Atliek tikai padarīt mani par perfektu aizbildni pēc tiesas standartiem.
Pa ceļam apstājos tirdzniecības centrā un nopērku dažus pārtikas produktus, gultas veļu un tīrīšanas līdzekļus. Man ir jāiztīra dzīvoklis un jāsakārto vismaz daži no čemodāniem. Jā, šī man būs darbīga nakts. Ņemot vērā, ka es to neesmu darījis jau ļoti, ļoti sen!
Ha-ha! Vakars! Es neiešu gulēt līdz trijiem no rīta. Es vienkārši uzgāžos uz nepielietā dīvāna un aizmigu.
Un, protams, nenostādu modinātāju un neko nesagatavoju savai pirmajai darba dienai.....
– Svētā sūdi! – Es ar kliedzienu strauji lecinu no dīvāna.
Es sāku skraidīt pa dzīvokli kā vējdzirnaviņas. Ir pulksten deviņi no rīta, un es vēl joprojām esmu mājas drēbēs, ar sapinītu putru uz galvas un samocītu seju! Telefonā ir desmit neatbildētie zvani no "priekšnieka"!
Es neatzvanu, lai netērētu laiku. Un klausīties viņa sašutumu? Es tā nedomāju. Es to jau zinu! Idiots! Pirmā darba diena, atklāšanas diena, un es?!
Es ātri nomazgājos dušā, stāvot vecajā vannā. Tad nedaudz izžāvē matus, veicu grimu.
Es pat neesmu sakārtojusi savus čemodānus ar visu šo tīrīšanu! Sūdi!
Uzvelku pirmo atrasto violetas krāsas, pieguļošo kleitu. Papēži, somiņa, un nav laika kaut ko darīt ar matiem! Man jau sen nav bijis laika kaut ko darīt ar matiem.
* * *
Es izkāpju no lifta pareizajā stāvā, un rokas pulkstenis rāda divpadsmit pusdienlaiku! Jāšauj! Bet tas tomēr ir ātri, ņemot vērā to, cik ilgi esmu ceļojusi.
Es redzu, ka notiek darbs. Visur ir strādnieki un pat klienti jau staigā apkārt, it kā klubs būtu atvērts jau krietnu laiku un viņi būtu viesi. Tas viss ir pret mani!
Pamanu ugunīgu skatienu priekšā, kas liek man nožēlot, ka esmu tikai pārnestā nozīmē bruņurupucis. Man tik ļoti gribas paslēpties!
– Kur, pie velna, tu esi bijis? – klusi nopūšas man sejā Griša un iestumj mani savā kabinetā.
– Griša, atvainojies! Es vakar ievācos dzīvoklī, sakopu… – es pēkšņi pārtrūku, kad Griša piespiež mani pie sienas, atkal satverot mani aiz kakla.
– Pirmā diena! Pirmā! Un tu mani jau esi pievīlusi! Iedomājies, kāds idiots es biju savu padoto priekšā, kad sapulcē mēģināju izsaukt mūsu vadītāju! – viņš apstulbina biroju ar savu nikno toni. Viņa acis met zibeni, tajās plosās viesuļvētra: "Velns, cik ļaunais ir Kotovs!".
– Atlaidiet! Jūs mani sāpināt! – Es tik tikko izspiežuies, mēģinādams izrauties, bet, kā vienmēr…
Viņš atkal nopriecājas un pagriež