Ienīstu. Gribu. Mīlu. Jolanta Auziņa
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Ienīstu. Gribu. Mīlu - Jolanta Auziņa страница 4
![Ienīstu. Gribu. Mīlu - Jolanta Auziņa Ienīstu. Gribu. Mīlu - Jolanta Auziņa](/cover_pre1364798.jpg)
Mēs piebraucam, es norēķinos ar savu karti un izkāpju no mājīgā, metāla brīnuma drūzmainā salona.
Apskatos apkārt, bet nevienu neredzu, lai gan pa ceļam zvanījām Aņai un viņa solīja mani sagaidīt. Tikai masīvie vārti, uz kuriem karājas uzraksts ar vēlamo adresi, un divas nedaudz tālāk novietotas automašīnas.
Taču pēc dažām sekundēm no aiz vārtiem izspraucas viņas draudzenes tumša galva.
Ānija izlec ārā un ar savu pīkstienu apklusina ielu:
– "Mana Tanja ir šeit!
Viņa pieskrien un uzreiz ietin mani ciešā apskāvienā, kamēr es smejos. Es jūtu, kā man acīs ieplūst asaras, tāpēc es dziļi ieelpoju, lai nomierinātos, un atvelkos.
– Sveika, mana mīļā!
– Tu izskaties brīnišķīgi! Kā tikko no skrejceļa! – smejas draugs, aplūkojot mani.
– Nu, tu arī tā saki! – Es pamāju ar roku. Bet tas ir jauki. Un tad es skeptiski paskatos uz draugu. – Bet tu! Ko tu tērpies?!
Ana ir tērpusies topā un džinsos, kas ir redzējuši daudz lietojumu, un tas mani nedaudz šokē. Es nekad agrāk neesmu viņu tādu redzējusi.
– Ak!" – Salihova atvairīja mani. – Man nerūp skaistas drēbes! Dvīņi ir sākuši staigāt. Mums ir īsts trakums! – Anka atkal smejas un paņem mani zem elkoņa. – Ejam! Visi jau sapulcējušies! – Kamēr mēs ejam mājas virzienā pa akmens taku, mana draudzene turpina sajūsmināti runāt: "Kāds pārsteigums! Tikai Karims zina, ka tu nāksi. Es kā partizāne nevienam neko neteicu! Pat Lerkai ne!
Es arī smejos, lai gan esmu trīcīga. Blēdīgā Tanja ir atgriezusies – kāds pārsteigums.
Pēc mirkļa mēs esam pagalmā, kur ir ierīkots atpūtas stūrītis. Liels galds, dīvāns un krēsli, un pār visu karājas spožas spuldzītes, kas izgaismo jau tā sabiezējušo vakara tumsu. Pie galda sēž daži draugi. Apkārt skraida un čīkst bērni. Kāda idille!
– Pārsteigums! Mūsu itāļu meitene ir ieradusies! – paziņo kāds draugs. Un šajā brīdī es jūtos kā dzīvnieks zoodārzā.
– Ak! Tanja! Tas ir tik ilgi! – Lera pieskrien pie manis un apskauj mani.
– Ciao, eņģelīt! – Es saspiežu viņai muguru, smaidot.
– Sveika, Tanzilia! – Karims, Anjas vīrs, nāk klāt un apskauj mani.
Arī pārējie mani sveicina. Bet tikai viens… nē, pareizāk sakot, divi skatieni iededz manī caurumu, klusu sēžot. Viņi tomēr atnāca.
Griša un… Alīna, velns viņu! Jogas pasniedzēja, pie kuras agrāk strādāja Griša. Šī nožēlojamā meitene jau tad viņam pielipa pie viņa. Krāsota kuce! Izskatās, ka tā ir viņa sieva. M-da… Nobaudīt, protams, jūs, Grigorij Aleksandrovič, regresēja.
Un pat šņākstošs, dedzinošs naidīgs skatiens Grišai nenovērš uz mana pleca lāpstiņām manu miermīlību. Es esmu gatavs. Es paceļu zodu uz augšu un defilē no gūžas uz brīvu vietu. Tālu prom no šī pāra.
Visi puiši ir ģērbušies vienkārši. Džinsi, t-krekli, džemperi. Es vienīgā esmu kleitā un sandalēs. Bet man vienmēr ir paticis izcelties, tāpēc jūtos labi.
Ar dāmas graciozitāti apsēžos uz krēsla blakus Aņai un apskatos galdu. Pie galda ir gaļa, uzkodas un alkohols. Izstiepju roku, lai paņemtu tartleti… ar kādu masu. Es esmu izsalcis! Un dažu cilvēku klātbūtnē es esmu arī izslāpis.
– Taņa, ko tu gatavojies dzert? Tur ir konjaks un vīns… – pēkšņi jautā Aņa, pagriežoties pie manis.
Vau, draugs, tu zini, kad ir laiks piedāvāt!
– Konjaku! – Es bez domāšanas atbildu.
Otrā galda galā nopūtās. Es pārvelku skatienu – Alīna.
– Vai ir kāda problēma? – Es paceltu jautājošu uzacu, pasmaidot.
– Tu neesi mainījies. Tev joprojām patīk dzert? – Atbildot uz to, vista izstiepj knābi sava veida kašķīgā smaidā.
– Es vienkārši novērtēju stipros dzērienus. Bet tev taisnība, es neesmu mainījies. Bet tu esi novecojis, – es sakodu lūpu, cenšoties aizturēt smieklus, un nolieku zodu uz sakļautām plaukstām.
– Ko?!" viņa nopriecājas.
Es uzmundrinoši pasmaidīju. Ak, cik viegli ir uzjautrināt šo papagaili. Tā liek man justies par grādu siltāk.
– Alīne, nerunā par viņu.
Ak, tur ir balss. Kotovs pats ir nolēmis aizstāvēt savu sievu.
– Jā, Alīna, tu vari to ignorēt, – es piekrītu. – Bet es tev varu teikt, ka tas tev der. Tu izskaties gudrāka. – Es nopriecājos, skatoties viņai acīs. – Vai arī ne.
– Tu, kuce! – Cālis atlec, un tagad es skaļi smejos.
– Taņa, kāpēc tu to dari? – čukst man uz auss Anja.
– Kā? – Es esmu teatrāli pārsteigta. – Es taču viņai nepieskārāmies! Un viņa droši vien ir aizmirsusi, ka no manis labāk turēties tālāk.
Mana draudzene smejas un atkal mani cieši apskauj.
– Mana Tanja! Man tik ļoti pietrūka tevis!
– Arī es, mana zvaigznīte, – es smaidu un aizspiežu acis. Apziņa, ka mana bērnības draudzene man neuztur aizvainojumu un mēs varam sazināties kā agrāk, no manas dvēseles nopūš vēl vienu putekli.
– Vai tu uz ilgu laiku dodies uz Krieviju? – viņa jautā man skaļāk, kad atkāpjas.
– Uz visiem laikiem! – es atbildu, plaši smaidot. Acs kaktiņam pamanu, cik saspringts ir Griša. Jā, mīļā, tagad tev bieži nāksies stāties man pretī. Nu, vismaz draugu tikšanās reizēs.
– Kā par labu?! Jūs visi kopā pārvācaties!? – Anja pārsteigta pārsteidzas pārāk skaļi.
– Tagad es esmu brīva sieviete! Mēs pirms mēneša izšķīrāmies! – Es vicināju pirkstu, uz kura pirms brīža bija gredzens.
– Ak! – Mana draudzene satriekta aizsedz muti ar plaukstu. – Kas ar Miju?
– Pagaidām viņa ir ar tēti.
– Ko, tu atstājusi savu meitu pie vīra, kamēr meklēsi jaunu sponsoru? Ak, cik nelaimi meitenei ir sagādājusi mamma! – Alīna pārtrauc, ļaunprātīgi smaidot.
Suce! Šī ir tēma, kurai viņai nav tiesību pieskarties!
– Ja