Nodevējs. Mīļākās meita. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Nodevējs. Mīļākās meita - Edgars Auziņš страница
![Nodevējs. Mīļākās meita - Edgars Auziņš Nodevējs. Mīļākās meita - Edgars Auziņš](/cover_pre1369916.jpg)
– Padomā, ko man teica psihologs? Ka vīra saimniece ir enerģija sievai, kuru ir piekrāpis kāds dupsis! – Mana draudzene Nastja, ar kuru mēs runājām pa tālruni, bija vai nu sašutusi, vai sajūsmā.
"Jums nav vīra," viņa izklaidīgi atbildēja, mīcīdama mīklu pīrāgam.
Kamēr es eju, tas celsies. Un tad es atgriezīšos mājās un uzcepšu Igoram gardu ēdienu; ir pagājis ilgs laiks, kopš es viņu lutināju ar mājās gatavotām maizēm.
– Nav nozīmes! – Nastja to pamāja. – Vai tu saprati, ko es tev teicu?
Es tomēr noliku bļodu un atbildēju:
– Piedod, Nastjuh… Manas domas griežas par kaut ko citu. Atkārtojiet, lūdzu, kas notiek ar vīra saimnieci, kura jums nav?
Nastja, kas atradās telefona līnijas otrā pusē, ļoti smagi nopūtās. Un pacietīgi, it kā bērnam, viņa paskaidroja:
– Psihologs teica, ja vīrs tevi krāpj, tad saimniece ir enerģija tev un tavai ģimenei, vai vari iedomāties?
– Mans vīrs mani krāpj? – Es nevarēju nepaskaidrot.
– Nu, Saš… Nu, tas ir tēlaini! Tātad, ko jūs par to domājat?
Ko es par šo varētu domāt? Mēs ar Igoru bijām kopā septiņus gadus. Viņiem abiem bija astoņpadsmit, kad viņi satikās. Gandrīz uzreiz viņi sāka dzīvot kopā, un man nebija šaubu, ka mans vīrs mani dievina un nekad mani nekrāps. Tāpēc dažas saimnieces, kurām vajadzētu kļūt par enerģiju vai nu man, vai manai ģimenei, mani neuztrauca. Lai viņi ir, bet kaut kur prom no manas laulības!
"Man šķiet, ka tas ir sava veida stulbums," atbildēja Nastja.
Es pat negribēju sevi apgrūtināt ar tādām muļķībām, bet negribēju arī aizvainot savu draugu, kurš nesen ļoti aktīvi iesaistījās kaut kādās psiholoģiskās apmācības un sesijās.
– Tā es domāju! Kāda cita sieviete atņems enerģiju, bet nedos! – Nastja kaislīgi iesaucās. – Tātad, es izpētīšu šo materiālu sīkāk un noteikti dalīšos ar jums! – viņa mani pārliecināja. "Ej cept savus pīrāgus," viņa beidzot teica un nolika klausuli.
Es smaidot pakratīju galvu. Nemierīgā Nastja vienmēr ir bijusi mans pretstats. Mēs esam draugi kopš skolas laikiem, kur mūs sauca par antisiāmiešu dvīņiem. Interesanti, kas, pie velna, viņu ņēma, lai apspriestu ģimenes dzīvi un turklāt dažas hipotētiskas saimnieces?
Man cauri ķermenim pārskrēja drebuļi. Br-r! Es pat negribēju iedomāties, ka Igors iesaistīsies ar kādu sievieti, kura sevi tik ļoti necienīs, ka iederētos kāda cita ģimenē.
Pabeidzis mīcīt mīklu, noliku to siltā vietā un pārklāju ar tīru dvieli. Viņa nomazgāja rokas un paskatījās pulkstenī. Līdz vīra atnākšanai ir daudz laika, bet nav daudz ko darīt. Varbūt pastaigāties? Ideja nav slikta, tajā pašā laikā mēģināšu sliktās domas izmest no galvas.
Nolēmis, ka pusstundas pastaiga pa parku ir tas, kas man vajadzīgs, iegāju gaitenī. Lietus sezona sākās agri – tikko kalendārā bija parādījušās augusta pirmās dienas. Un, lai arī ārā bija apmācies, no debesīm nepilēja, bija jāņem līdzi lietussargs.
Ejot pa parka takām, es atkal ieniru tajā, kas mani vajāja. Proti, tas, ka mums ar Igoru nav piedzimis bērns. Mums bija tikai divdesmit pieci, nesen bijām sākuši patstāvīgu dzīvi, pārcēlāmies no vecākiem uz atsevišķu dzīvokli, kuru paņēmām ar hipotēku. Un kāds teiktu, ka bija pāragri krist izmisumā, ja ne trīs gadus ilgi neauglīgi mēģinājumi tikt pie bērniņa.
Domas par šo mani jau bija tik ļoti nogurdinājušas, ka sāku kļūt traka. Un es nezināju, kā no tiem atbrīvoties. Vai man jāiet pie psihologa? Tikai ne tas, kuru ieguva Nastjuha.
Jau grasījos griezties pa labi, uz taciņu, kas veda dziļāk parkā, kad man garām gāja meitene, kas stūma sev priekšā ratiņus. Un, godīgi sakot, dzīve mani noteikti nesagatavoja tam, kas notika tālāk. Brunete pēkšņi pacēlās un metās prom, bet rati palika man blakus!
– Meitiņ, beidz! Jūs aizmirsāt bērnu! – es iekliedzos svešiniekam mugurā.
Viņa neapstājās, lai gan droši vien dzirdēja mani.
– Meitiņ, beidz!
Paspērusi dažus soļus pēc viņas, es ar nokavēšanos sapratu, ka tad bērniņš (vai meitenīte) paliks viens. Un arī to, ka man plaukstā ir satverts papīra taisnstūris, kuru, acīmredzot, tā meitene man piegrūda. “Vai šādi viņi izlaiž bērnus? – man galvā iešāvās stulba doma. Un tad vēl viens: "Kad es lūdzu Dievam bērnu, es gribēju savu, nevis atradēju!"
Vajadzēja izsaukt policiju! Tūlīt! Un kāpēc, kā laime, tuvumā nav dvēseles?
No debesīm sāka līt viegls lietus, es nodrebēju un, uzdrošinājusies, ieskatījos ratos. Miers valdīja guļošā mazuļa mazajā sejā. Viņš pat nevarēja iedomāties, ka viņa paša māte viņu tagad ir pametusi! Vai arī kas tur bija?
Atlocījis zīmīti, es tomēr iepazinos ar tās saturu.
“Es zinu, ka tu esi neauglīga. Uzskati, ka šī ir mana dāvana tev,” viņa lasīja gludā rokrakstā ar cirtām rakstītos vārdus.
Aizverot acis, es spēcīgi saspiedu žokli. Kā šī brunete varēja zināt, ka man nevar būt bērni? Precīzāk, ne gluži… Ka tikai nesen ārsts man apšaubīja šo diagnozi? Vai arī tā ir tikai kāda nejaušība? Varbūt stulba palaidnība?
Izņēmusi telefonu, sastādīju tās personas numuru, ar kuru vispirms sazinājos jebkurā situācijā, kas prasīja vismaz padomu. Vīrs.
Igors neatbildēja, bet kopumā tas bija gaidāms. Viņš pēdējā laikā bijis ļoti noslogots darbā – ugunsdzēsēji, kur viņš strādāja par priekšnieku, gatavojās kādam nozīmīgam pilsētas notikumam.
– Kas tad man jādara? – uzdevu sev jautājumu. – Protams, mums vajag policiju… Noteikti!
Nolēmis zvanīt likumsargiem un, visu izstāstījis, nodot viņu aprūpē nelaimīgo mazuli, jau gatavojos sastādīt īso numuru, taču pamanīju, ka dzimšanas apliecība bija ievietota kabatā ratu sānos tādā. veids, kā to nevarēja ignorēt. Es to izvilku un izlasīju:
"Kharlamova Sofija Igorevna."
Spriežot pēc dzimšanas datuma, šodien mazulim bija tieši divas nedēļas. Mazā meitene… par kuru es tik daudz sapņoju. Ne par šo, bet par savu. Viņa būtu arī Kharlamova un viņai būtu tāds pats otrais vārds. Tikai viņi viņu būtu saukuši citādi.
Smadzenes joprojām atteicās apstrādāt saņemto informāciju. Viņam bija ļoti svarīgi pagaidām nedomāt par mazuļa uzvārdu un otro vārdu… Tas viss vēlāk!
Tālāk bija sniegta informācija par viņas vecākiem. Un, tos lasot, mana sirds sāka sisties ar izmisīgu spēku.
Čižova Veronika Mihailovna. Un Kharlamovs Igors Ļeontjevičs.
Mans tēvs ir mana vīra vārdabrālis. Un ar ļoti retu otro vārdu!
2. nodaļa
Atklāti sakot, es savā dzīvē neesmu saticis nevienu Ļeontjeviču, izņemot Igoru. Un te ir tāda sakritība – gan vārds, gan uzvārds, gan Ļeontjevičs: viss ir viens pret vienu. Es pat nedomāju, ka manam vīram varētu būt tiešas attiecības ar šo meiteni.
Kamēr es stāvēju apjukusi un atkal un atkal