Nodevējs. Mīļākās meita. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Nodevējs. Mīļākās meita - Edgars Auziņš страница 5
![Nodevējs. Mīļākās meita - Edgars Auziņš Nodevējs. Mīļākās meita - Edgars Auziņš](/cover_pre1369916.jpg)
– Vai tas… kāds joks, Saš? Es nedomāju, ka tas ir smieklīgi…
Manas vīramātes balsī bija acīmredzams pārmetums, uz ko es rūgti pasmaidīju. Bet man tas nav smieklīgi…
– ES nejokoju. Es gāju pa parku, kāda Veronika man iedeva bērnu. Izrādījās, ka tavs dēls ar viņu gulēja pirms deviņiem mēnešiem, un viņiem bija meita. Tagad Nika nolēma man “dot” šo bērnu. Nu, kā jau teicu iepriekš, Sofija raud, jo es netaisos viņai tuvoties, un Igors metās pie ugunskura.
To visu ātri izpludinājis, iekodu apakšlūpā un sāku gaidīt atbildi, labi zinādama, ka tagad mana vīramāte ir pilnīgā apdullumā. Ja vien, protams, viņa nemeloja un tiešām nezināja par šo bērnu.
– Es tūlīt nākšu! – Elizaveta Nikolajevna pēc dažiem mirkļiem teica un es atviegloti izdvesu.
Otrs zvans bija policijai. Un neviens nezināja, ko tas man maksāja. Jo bija ļoti neērti un neērti stāstīt šo stāstu, vairāk kā ziepju operas epizodi.
– Tātad bērna tēvs ir jūsu vīrs? – viņi man uzdeva jautājumu, kad es īsi pastāstīju visus Sofijas atrašanas apstākļus.
– Jā, mans vīrs.
– Un viņš tagad strādā?
– Tieši tā.
– Kādas briesmas draud bērnam? Vai jūs nevarat sēdēt ar viņu, kamēr jūsu vīrs nav atgriezies?
Es zvēru, es redzēju, kā šis stāsts vēlāk pārgāja no mutes mutē, kamēr viņi visādi smējās par mani. Tik stulbi savā dzīvē nebiju jutusies.
– Bērnam nedraud nekādas briesmas! Bet es netaisos sēdēt ar atradeni! Redzi, viņi man uzdāvināja bērnu! – Es nevarēju to izturēt.
Otrā galā bija pauze.
– Viņi tev deva bērnu, bet viņa tēvs ir tavs vīrs?
Es sāku kļūt traks; nebija nekā cita veida, kā aprakstīt stāvokli, kurā es nonāku.
– Ja vēlaties, viņi man uzdāvināja bērnu, un es nezinu, kas ir viņa tēvs! – es nobrēcu. – Sūtiet policiju!
Atkal iestājās klusums, pēc kura dispečere neapmierināti atbildēja:
– dikti adresi.
Pēc klausules nolikšanas šaubījos, vai izsauktā komanda tomēr atbrauks. Tā ir viena lieta, kad viņi patiešām atrod mazuļus bez vecākiem, bet šeit es ar savām lūpām apstiprināju, ka Sofija nav bārene un es ne tikai pazīstu viņas tēvu, bet arī man gadījās viņu apprecēt. Bet lai ir kā būs… Igors uguni mūžībā nedzēsīs! Viņš nāks un ļaus viņam darīt to, ko solījis!
Gaidot vīramāti, es sāku steigties pa dzīvokli, kļūstot traka no bērna raudāšanas. Bet es vienkārši nevaru piespiest pietuvoties Sofijai, nemaz nerunājot par viņas paņemšanu. Un tā, protams, nav atriebība… Vienkārši auklēt labi paēdušu bērnu ir pāri maniem spēkiem.
Pie durvīm prasīgi pieklauvēja, un es metos tās atvērt. Lai tas ir jebkurš – policija, mana vīramāte, pāvests… Ja tikai es varētu izkļūt no šī zvērīgā loka, kurā es kā muša iesprūdu zirnekļa tīklā.
– Sašenka! Vai tā ir taisnība? Es nevaru to aptīt ar galvu! – Elizaveta Nikolajevna sāka vaimanāt (un tā bija viņa), tiklīdz viņa šķērsoja mana un Igora dzīvokļa slieksni. – Dzirdu, dzirdu! Kāda nelaime! – viņa turpināja, ātri novilkusi kurpes un izģērbusies. – Kā viņš to vispār izskaidroja? Ko jūs teicāt savā aizstāvībā?
Spriežot pēc balss, mana vīramāte bija ārkārtīga nervu spriedzes stāvoklī, kas pilnībā atspoguļoja to, ko es pati jutu.
– Es to nemaz nepaskaidroju. "Es satiku meiteni kafejnīcā, pārgulēju ar viņu, un man bija meita," es nomurminu atbildē.
Elizaveta Nikolajevna devās uz vannas istabu, kur rūpīgi nomazgāja rokas. Protams, tagad viņš ar Sofiju sauks, kamēr gaidīsim likumsargus…
"Starp citu, es izsaucu policiju," es drūmi paziņoju savai vīramātei, kad viņa noslaucīja rokas ar dvieli un sekoja mazuļa saucieniem.
Viņa apstājās un, pagriezusies pret mani, uzmeta man pārsteigtu skatienu, kurā bija redzamas šoka notis.
– Policija? Par ko? – atbildi prasīja vīramāte.
Es sāku satraukties. Vai viņa tiešām domāja, ka es sēdēšu rokas klēpī salikusi un gaidīšu, kamēr pazudušais tēvs piekritīs atnākt un parūpēties par savu bērnu?
– Tāpēc, ka viņi man iedeva bērnu, Elizaveta Nikolajevna! Tāpēc! Un šādus gadījumus parasti izskata attiecīgās iestādes.
Viņa smagi nopūtās, bet neatbildēja. Viņa piegāja pie ratiem kopā ar Sofiju, kura tagad tikai žēlīgi šņukstēja, un noliecās pār tiem.
– Kurš te ir tik mazs un mīļš? – vīramāte čivināja, un, pirms es paguvu tikt galā ar vēlmi vemt, atskanēja viņas apsūdzošā balss: – Saša, tu esi traka? Bērns ir tik ļoti savilkts, ka viņai drīz būs karstuma dūriens! Vai tu gribi viņu iznīcināt?!
6. nodaļa
Es sastingu, sakņojas līdz vietai, kamēr Elizaveta Nikolajevna izvilka Sofiju no ratiem. Piegājusi pie Igora un mūsu gultas, viņa noguldīja uz tās bērnu un ātri novilka segu, kurā acīmredzot Kharlamovs bija iesaiņojis savu meitu.
– Visas sūdzības izsaki dēlam! – es nomurmināju ar tādām dusmām, kādas savā mūžā nebiju piedzīvojusi. "Tas bija tas, kurš ieveda mūsu mājā bērnu, kurš bija pietiekami izklaidējies!"
Viņa paņēma meiteni rokās un sāka viņu šūpot. Tajā pašā laikā vīramātes sejā bija tāda izteiksme, ka uzreiz kļuva skaidrs: viņa pieņēma savu mazmeitu jau no pirmajiem mirkļiem, un nebija cerību, ka Elizaveta Nikolajevna nostāsies manā pusē.
"Sofočkai ar to nav nekāda sakara, Saša," vīramāte stingri sacīja. "Jums bija jādara viss, lai mazulis saņemtu to, kas viņai vajadzīgs." Proti, banāla aprūpe. Tiešām, Sofočka? Tu mazais…
Viņa iesmējās pār bērnu, kurš nomierinājās, un es jutos kā papildu elements šajā visā. Mums izdevās! Es nepiederu savām mājām! Un ja Igors atgriezīsies pirms policijas ierašanās, tad pret mani vien būs trīs. Bet es negrasījos to tā atstāt… Lai vīrs paņem bērnu un aizved ellē.
Ne vārda nesakot, lai nesāktu bezjēdzīgs strīds, kurā mēs katrs paliktu pie sava, devos uz virtuvi, no kurienes zvanīju vēlreiz, lai pārliecinātos, vai izsauktā policijas brigāde tomēr tiks pie mums.
Sēžot pie galda un vienubrīd apbedījis skatienu, pieķēru sevi, ka agrāk, kad Igors tika izsaukts uz lieliem ugunsgrēkiem, tik ļoti mocījos, ka katru sekundi pārbaudīju vietējās grupas ar ziņojumiem par avārijas gadījumiem, lai tikai nemitīgi apzinātos, kas.