Vienīgā vilkacim. Jolanta Auziņa
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Vienīgā vilkacim - Jolanta Auziņa страница 1
![Vienīgā vilkacim - Jolanta Auziņa Vienīgā vilkacim - Jolanta Auziņa](/cover_pre1370444.jpg)
1. nodaļa
Es biju ceļā uz tikšanos un nespēju noticēt vārdiem, ko nesen dzirdēju pa tālruni. Zvanītāja iepazīstināja sevi ar Ladu, mana vīra mīļoto sievieti, pat viņa līgavu, un uzaicināja mani uz tikšanos, lai "noliktu visu savās vietās".
Interesanta situācija, ņemot vērā, ka Sašam ir sieva, un esam precējušies tikai divus gadus. Un vīrs nekad neskatījās citu sieviešu virzienā, viņš bija tik uzticams, tik racionāls savā rīcībā. Es vienkārši nevarēju aptīt galvu iespējamās saimnieces klātbūtnei!
Manā galvā griezās frāzes, kuras meitene nometa, nepārprotami vienalga, cik sāpīgi bija klausīties: “… mēs mīlam viens otru…, … tev nav tiesību stāties mūsu laimei ceļā. .., … atskatīsimies patiesībai acīs…, … šodien tikšanās sešos vakarā…, …atnāc paskaties…”.
Es braucu, dusmīgs un nesapratu, kāpēc nav iespējams sarunāties ērtākā vietā, kāpēc šie noslēpumi? Vai šī Lada baidījās, ka es izraisīšu skandālu? Vai arī sapulcē piedalīsies mans vīrs, un viņam nepatika publiskas kāršu atklāšanas. Tad vēl labāk ir satikties mājās.
Adresē bija viesnīca, meitene pie letes bija skaidri brīdināta. Viņa mierīgi nosauca numuru, kur viņi mani gaidīja, un norādīja uz liftu.
Istaba nebija aizslēgta, mierīgi nospiedu rokturi un atvēru durvis. Jauka istaba, mājīga, un ir acīmredzami vairāk nekā viena istaba. Kur ir meitene?
Sākumā es redzēju lietas, kas izkaisītas pa dzīvojamo istabu, tad es sapratu, kādas skaņas es dzirdu no blakus istabas. Tik senas kā dzīve skaņas skaidri norādīja, ka tur ir guļamistaba un vīrietis un sieviete mīlējās ļoti emocionāli.
Es apsēdos uz dīvāna, neuzdrošinādama atvērt guļamistabas durvis, bet es ātri sakustējos un manā sānā ierakās kaut kas ciets. Es to sajutu un izvilku no apakšas. Viņa izdvesa, skatoties uz pazīstamo jostu.
Manā kaklā izveidojās kamols un pēkšņi kļuva grūti norīt. Es dusmīgi paskatījos uz viņu un atcerējos.
Šo jostu es uzdāvināju savam vīram pirms pāris mēnešiem. Man bija vajadzīgs ilgs laiks, lai izvēlētos, zinot viņa gaumi, un josta kļuva par mana vīra iecienītāko. Viņa aizvēra acis un piespieda sevi dziļi elpot, cenšoties neielauzties histērijā.
Kā var te nomierināties! Manas ausis sasniedza vīrieša vaidi, baudas pilni, un es dzirdēju blāvus spiedzienus. Eh, vai viņš arī mudina viņu uz dibena? Un tas ir mans vīrs? Jā, tas nav viņš, Saša tā neuzvedas gultā! Jā, tas ir priekšnesums man, muļķi! Interesanti, kur šis atkritums atrada līdzīgu jostu?
Es apņēmīgi piecēlos kājās, nepievēršot uzmanību skaņām, kas kļuva arvien skaļākas, piegāju klāt un, sperot soli, atrāvu vaļā guļamistabas durvis. Un sastinga…
Vīru atpazinu uzreiz, bet mīļākās kaisles karstumā nepievērsa uzmanību atvērtajām durvīm. Process tuvojās kulminācijai, pāris vaidēja arvien skaļāk, nepārprotami izbaudīdamies, un es tur stāvēju un sapratu, ka savu vīru atpazīstu no pavisam citas puses. Un šis vīrietis šeit ir mans vīrs?
Kur ir mana racionālā, visu plānojošā un nedaudz garlaicīga gultā Saša?
"Jā, šeit viņš ir! Un ar mani viņš nebija tāds, kāds ir tagad, tas ir aizvainojoši!
Gaidot, kad pāris nomierinās, es stāvēju atspiedies pret durvju rāmi. Paskatījos un sapratu, ka šodien iepazinu savu vīru no pavisam cita skatpunkta un rīt iesniegšu šķiršanās pieteikumu.
Saša atkrita no mīļotās, pagriezās un sastapa manu skatienu, sastingusi šokā. Es burtiski redzēju, kā mirkļa šoks norima, smadzenes sāka drudžaini domāt, viņš vērsās pie saimnieces, precizējot:
–Tu viņai piezvanīji?
Meitene bailīgi paskatījās uz viņu, bet joprojām spītīgi pacēla zodu, izaicinoši atbildot:
– Cik ilgi mums jāgaida? Jums joprojām ir viņas žēl, bet es gaidu!
Vīrs novērsās, apsēdās gultā, klusi un ātri sāka ģērbties. Meitene nolēma viņam sekot līdzi, paņemot drēbes, kas atradās istabā. Pēc ģērbšanās Saša pagriezās pret mani un ieteica:
– Iesim parunāties viesistabā. Lada, paliec.
Viņa pielēca, dusmīgi uz mani skatīdamās, bet tomēr piekrita, iemetot:
– Labi, bet es ilgi negaidīšu, paturi to prātā, Saša. Un neaizmirstiet, uz ko mēs abi ejam, uz ko mēs tiecamies. Mēs taču esam partneri, vai ne?
– Lada, lūdzu, uzgaidi šeit. Sakārto sevi, un es mierīgi parunāšu ar Veroniku.
Es stāvēju un neticēju tam, kas notiek. Tāpēc viņš ar mani runās. Interesanti, par ko mēs runāsim? Nekādu kopīpašumu neieguvām, katram bija savs mobilais telefons, un mums bija īrēts dzīvoklis.
Saša uzskatīja, ka laulība nav iemesls kopīpašumam, mums pat bija dažādi konti. Manam vīram patika mūsu sasniegumu konkurences aspekts. Un laulības līgumā viss bija rakstīts, tāpēc mums nebija ko dalīt. Lai gan tāds pedants kā viņš nepārprotami negribētu atstāt šo jautājumu atklātu.
Nedaudz nomierinājos, lai gan šoks pirmajās minūtēs bija spēcīgs. Es to negaidīju no Sašas. Nez vai es iztikšu bez histērikas, vai arī neizturēšu un izteikšu visu, ko domāju šim divkosīgajam pūristam.
Ieejot viesistabā, aiz muguras dzirdēju viņa ierasto mierīgo toni:
– Ceru, ka runāsim kā pieaugušie, bez histērijas un savstarpējām pretenzijām.
Un šeit es kļuvu ļoti dusmīgs. Kur pazuda apjukums un asaras, kas bija gatavas birt?
Man jau ir kas viņam sakāms:
"Un es ceru, ka jūs man nemelosit un skaidri atbildēsit, kas ar mums notiek." Es redzu, ka šī meitene tagad ir tava mīlestība. Vai tu viņai stāsti arī par partnerattiecībām, vienlīdzīgām tiesībām un pienākumiem un par mūsdienu ģimenes kanoniem?
Es apsēdos uz dīvāna, atspiedusi elkoņus uz ceļiem, un aizklāju acis ar plaukstām, negribēdama viņu redzēt, bet tad man ienāca prātā pilnīgi loģiska doma, kuru izteicu, skatoties uz viņu:
"Bet tu esi pārāk racionāls necilvēks, lai vienkārši būtu romāns." Bet kā ar reputāciju, ko jūs vērtējat, kā ar baumām? Nē, nē, viņa nav tikai kolēģe, vai ne? Parunāsim, un es klausīšos!
Es biju dusmīga, patiesi dusmīga uz viņu. Un uz sevi. Dusmas mani žņaudza, neļāva racionāli domāt. Bet šaubu tārps joprojām parādījās: bet ne tikai viņš, mūsu ģimenē vainīgi ir divi. Un es dzīvoju mierīgi, nepamanīju, tas nozīmē, ka nepievērsu uzmanību zvaniņiem. Es dzīvoju aiz ieraduma.
Savulaik es aizrāvos ar viņa vārdiem par partnerattiecību uzticamību, savstarpēju cieņu un vienlīdzīgām tiesībām un ļāvos ievilkties šīs garlaicīgas ģimenes dzīves rutīnā kopā ar viņu.
Galu galā ir ģimenes, kuras ir patiesi laimīgas. Viņi dzīvo harmonijā, respektējot viens otra jūtas un intereses. Bet mums viss izrādījās pavisam savādāk.
Tikai pirms pāris dienām es piezvanīju draugam un divas stundas runājām par mani, par manu ģimeni, par depresiju, kas sāka iestāties, bet kāpēc?
Džūlija man teica, ka esmu saskārusies ar nepareizo