Обре, сховайся добре!. Костянтин Когтянц
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Обре, сховайся добре! - Костянтин Когтянц страница 12
![Обре, сховайся добре! - Костянтин Когтянц Обре, сховайся добре! - Костянтин Когтянц](/cover_pre63818.jpg)
Козак раптом кинув погляд на свою рушницю: її ґніт жеврів.
Мистецтво запалювати вогонь – чи не єдине, що він умів по-справжньому, причому інколи це виходило само собою: ґніт запалювався кожного разу, коли він відчував тривогу, інколи і таке бувало: Драгон ще не міг розібратися у своїх відчуттях, а ґніт уже…
Так, як тепер!
Драгон встиг відстрибнути вбік в останню мить, навіть в останню півмить – і рись, що стрибнула з дерева, впала на землю. На відстані півліктя від дула рушниці – козак вистрелив, не думаючи.
Велика кішка й не нявкнула. Ще одним стрибком опинившись поряд з конем (недаремно він залишив собі не найпрудкішого, а найвитривалішого та найспокійнішого!), схопив бандолет небіжчика Боярина. Він добре пам’ятав: спочатку звір, потім песиголовці. Але цього разу Кирин почув хлопки, неначе хтось плескав у долоні.
Песиголовець вийшов з кущів, продовжуючи плескати, – таким чином він показував, що в руках зброї немає.
Сів на холодний, мокрий пісок і вказівним пальцем написав: «Одна моя, друга твоя».
«Про що він? Що за біс?»
«І кинджал», – продовжував звір-людина.
Раптом кінь повернувся, і монстр побачив припасовану до сідла шпагу Бояна. Собача голова здригнулася, але гість опанував себе і швидко приписав: «Spatа[52] також моя».
– А дулі з маком? – хмуро поцікавився Драгон. – Або цієї штуки? – Він розстебнув шкіряний футляр і витяг свій келеп із зачарованим жалом.
Кінокефал аж тявкнув, затер усе написане і знову начертав на піску: «Уб’єш мене – на тебе полюватимуть».
– Ви на мене вже полюєте!
«А ось цього не треба було казати!»
Собаколюдина зовсім по-людськи знизала плечима. «Не знаю. Вас багато – нас багато. Ви різні – ми різні».
– Ти ба, який вийнявся філозоп!
Песиголовець подивився у вічі людині і знову написав на піску: «Твій святий Христофор – хто?»
Тут уже Драгон крекнув, бо, попри усю слабкість своєї богословської підготовки, знав, що обидві церкви (і православна, і католицька) твердо стоять на тому, що цей святий таки був песиголовцем.
«Віддаси жінку?»
Драгон уже почав про дещо здогадуватися.
Підійшов до людини… все-таки, мабуть, людини… із собачою головою, приставив дуло бандолета до скроні – очі часто-часто закліпали – і подивився, що на ногах.
Справді – чоботи з каблуками. Береженого Бог береже – козак відступив кілька кроків назад.
– А ти хоробра. Іди, поки я не згадав про ту рись. Жінка щезла в кущах.
Драгон швидко набив рушницю і пройшовся берегом річки. У кущах лежали два човни, на дні кожного було по лантуху. Навіть не розв’язуючи, Драгон знав, що в лантухах – люди.
– А цей бідолашний
52