Velns slēpjas uzpurnī. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Velns slēpjas uzpurnī - Edgars Auziņš страница 13
![Velns slēpjas uzpurnī - Edgars Auziņš Velns slēpjas uzpurnī - Edgars Auziņš](/cover_pre1363079.jpg)
Kamīns ir apmēram divus metrus tālāk, Sāra sajūt sejā uguns karstumu, vieglā un patīkamā kontrastā ar to ir auksta glāze, viņa to tur labajā rokā, kuru uzlika virsū kreisajai, glāzes apakšdaļa ar malu pieskaras viņas augšstilbam, jo starp tiem ir mazais pirkstiņš: viņai jūsu papēži balstās uz vilnas paklāja mīkstā samta, aiz muguras ir spilvens – šis krēsls ir silta un ērta ligzda. Sāra ir mierā, šī sajūta nav tikai sentimentāla pieķeršanās mājas komfortam – tas ir arī siltais miers, kas viņu apņem ziemas naktī. Pēdējie vārdi nevar atstāt manu galvu, tajos ir nevis cita cilvēka mistiskie pārdzīvojumi, bet gan viņas pašas, personiskā patiesība, un Sāra, kas šajos brīžos ir tik kūtra un atrauta no visa, klusē. Ko vēl viņa var darīt? Dzīve un nāve ir divas galējības; kā tagad izrādās, starp tām ir ne tikai bailes, bet arī cerība, kas mūs samierina ar neizbēgamo. Viņa paskatījās uz kluso Belcebulu, kurš smēlās iedvesmu no visdziļākajiem avotiem, un teica sev: «Es diezgan mierīgi uzticu savu dzīvību jūsu gādībā.»
6 daļa
Kādu dienu viņi sarunājās krēslā, sveču gaismā. Sāra klausījās Belcebulā un neviļus nodomāja, ka tad, kad saruna notiek tumsā, vārdi tiek uztverti pavisam savādāk nekā gaismā. Viņa viņam par to pastāstīja.
– Apbrīnojami! Kāda doma! Man nav nekā labāka par lasīšanu omulīgā vakara krēslā. Vai zini, ka tumsas ietekmi uz iztēles spēku ne reizi vien ir pierādījis tas, ka radošās spējas izpaužas tieši tad, kad tās ir mazāk acīmredzamas. Tumsa arī padara mūziku izteiksmīgāku.
«Pat jūs atrodaties tumsā.»
– Nu ko?
– Un tas, ka tu esi cilvēks ar lielām dīvainībām. Turklāt jums neienāk prātā, ka jums ir dvēsele, kas ir melnāka par Ēģiptes nakti. Cik daudz jums ir pretrunu!
– Vai cilvēkā to ir maz?
«Ko man rūp cilvēki, ja jūs esat mana rūpe,» viņa sacīja, priecājoties, ka Belcebuls, nosaucis sevi par mecenātu, pieņēma viņu un ļāva viņai iesaistīties savās interesēs. Bet, tā kā viņas uzvedība tika klusējot apstiprināta, viņa plānoja visas sadzīves lietas ņemt savās rokās. Kopumā viņa nebaidījās no grūtībām, pamatoti uzskatot, ka vājprātīgajiem tās ir nepārvaramas.
«Es tikai gribu teikt, ka velns ir mazāk sliecas iet uz galējībām.» Viss ir ļoti ierasts: dusmās cilvēks sevi izdedzina, bet priekā piepildās ar enerģiju.
– Kas ir jūsu varenība?
«Manā prātā un skaistumā,» Belcebuls atbildēja un pacēla rokas pret griestiem, kur viņa devīze bija rakstīta brūnā un baltā krāsā.
– Joprojām būtu! Gudrs, izskatīgs, cēls. Izrādās, ka viņi tevi lamā veltīgi. Vai tiešām esat to pelnījuši? – sacīja Sāra, viņa dēļ gatava uzkāpt mocekļu spārnā.
«Ak, jā,» sacīja Belcebuls. «Visi mani nepārprotami lamājas, nomelno, lamā, pat nemēģinot atrast iemeslu, lai to attaisnotu,» viņš ne bez sašutuma sacīja. – Lūk, manu pūļu augļi! Es ieeju cilvēka ķermenī nevis tāpēc, ka cilvēkā vien velns var atrast savu varenību, bet gan tāpēc, lai izdzīvotu visas viņa jūtas. Visbeidzot, es vēlos paaugstināt kārdinājumu par tikumu.
– Kāpēc tev to vajag? – Sāra jautāja, pārsteigta par sava prāta oriģinalitāti.
«Kas ir nevainība, ja ne tikuma iemiesojums!» Bet, tāpat kā lietus var atvairīt ar lietussargu, jūs nevarat atņemt nevainībai kārdinājumu.
– Dārgais, saki man, vai tu vari likt Ķīnai pazust no pasaules kartes?
«Jautājums ir šāds: vai jūs vēlaties, lai ķīnieši pazūd no Zemes virsmas?»
– Jā. Es tos nevaru ciest. Kur viņi visi mainās uz slikto pusi. Tiklīdz kāds no viņiem ierauga spraugu, šie tarakāni uzreiz rāpo uz visām pusēm. Tas ir šausmīgi! Kāpēc krievi viņus ielaiž savā valstī?
– Par valsti tur neviens nedomā.
– Kāpēc Dievs nav svētījis Krieviju? Tu vismaz pasargāji viņu no ķīniešiem!
– Krievi paši sevi posta. Zādzība ir viņu sākuma punkts. Tur esošās iestādes stingri turas pie pārbaudītām krāpšanas metodēm. Vienīgo uzticamo bagātināšanas avotu krievi redz zādzībās. Ziniet, pēdējo reizi es dzīvoju netālu no Kolumbijas universitātes, skaistā mājā, kas celta neoklasicisma stilā. Kādu dienu pa logu redzēju, ka mans kaimiņš, ķīniešu profesors, pļauj mauriņu. Tad es paskatījos uz viņu un domāju, ka es viņu nekad neaicināšu pie sevis.
– Redzi, ko es tev saku! Jums ir jāizbeidz viņu nožēlojamās un nožēlojamās prasības! Viņi zog mūsu tehnoloģijas – es viņus par to ienīstu, viņi mums ir daudz parādā, bet viņi nevēlas to atzīt.
– Ko jūs piedāvājat?
– Iznīcini viņus! Es to tik ļoti gribu!
Belcebuls pārsteigts paskatījās uz viņu.
«Sāra, cik tu esi asinskāra, es domāju, ka tu esi laipnāka,» viņš teica noslēgumā.
6. Šis bija jau otrais muzikālais vakars. Sārai patika mūzika, bet viņa nemācēja spēlēt pati; viņa deva priekšroku klavierēm, viņa pat apmeklēja nodarbības, bet kāda nesvarīga iemesla dēļ pameta. Noklausījies viņu, Belcebuls