Greizsirdīgs, karsts, bīstams…. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Greizsirdīgs, karsts, bīstams… - Edgars Auziņš страница 2
![Greizsirdīgs, karsts, bīstams… - Edgars Auziņš Greizsirdīgs, karsts, bīstams… - Edgars Auziņš](/cover_pre1365712.jpg)
– Kāpēc jūs uzaicinājāt…
– Jūs? – Puisis mani pārtrauca, veltot man smaidīgu, draudzīgu skatienu. – Varbūt tāpēc, ka tu esi mans tips, varbūt kāda cita iemesla dēļ. Vai tas ir svarīgi?
– Nu, kāpēc gan mēs par to neparunājam? – Godīgi sakot, es nezināju, par ko runāt, tāpēc nolēmu uzdot šo muļķīgo jautājumu.
– Labi. Tātad pretjautājums ir, kāpēc tu teici «jā»? Tā ir pirmā reize, kad es tevi tā redzu, – viņš nojauta. – Jūs taču neatradāt kādu reālajā dzīvē, vai ne?
Es sāku nožēlot, ka vispār piereģistrējos šajā vietnē. Es nedomāju, ka man nāksies to apspriest. Nē, es negrasos izvairīties no tā un izlikties muļķīga.
– Es gribēju, – es nopriecājos, skatoties uz Lizbetu, kura joprojām raudzījās uz mums ar tekilas šņabi rokā. – Kāpēc ne? Tu vari uzskatīt, ka man ir garlaicīgi. Izvēlējos dažus kandidātus, – pēdējais bija meli, bet viņš, šķiet, tam noticēja.
– Tu saki, garlaikojies… – zēns teica. – Mēs varam pāriet pie kaut kā interesantāka, – viņš teica, – ja jūs saprotat, ko es domāju, – viņš teica maigi.
Es domāju, ka zinu. Es negribu neko interesantāku. Man labāk atgriezties pie savas garlaicīgās dzīves.
– Stīvs, vai ne? – Es atcerējos viņa vārdu, bet nekad agrāk nebiju viņu tā sauca. – Man tas nav interesanti. Ceru, ka neesmu aizņēmusi pārāk daudz jūsu laika, – es lēnām cēlos no krēsla, bet turpināju skatīties uz viņu.
Lizbetei bija taisnība. Tur ārā ir ārprātīgie, kas vēlas mūs dabūt. Tāpēc viņi ir šajās vietnēs. Blondīnes šovakar ir ēdienkartē ar šo izskatīgo puisi. Nē, viņš to ar mani nedarīs. Es plānoju darīt to, ko teicu Lizbetei. Aiziet prom ar augstu paceltu galvu.
Stīvs mani aizturēja aiz rokas, lai es nevarētu pavirzīties tālāk un nevarētu izraut roku no viņa satvēriena.
– Tu visu saproti nepareizi, – Stīvs teica mierīgi, skatoties man acīs. – Jūs mani apsūdzat, nezinot patiesību. Kā ir ar nevainīguma prezumpciju? – Viņš uzsmaidīja man, turpinot turēt manu roku.
2.nodaļa: Neveiksmīga vienošanās un neatlaidīgs priekšlikums
Tagad viņš runāja. Nevainīguma prezumpcija? Tiešām? Bija skaidrs, uz ko viņš ar to iet. Viņš vienkārši gribēja mani dabūt prom no šejienes un darīt to, ko viņš prot vislabāk. Tas ir noziegums – nezināt, kā iekarot sievietes sirdi. Spēki, kas ir, deva viņam skatienu, bet, šķiet, pārējo bija atstājuši novārtā. Tas ir tik dīvaini. Mani nemaz nav sajūsminājušas viņa mājienus. Viņš vispār nezina, kā runāt ar meitenēm.
– Atlaid manu roku vai…
– Vai ko? – Es nevaru noticēt, cik ļoti viņam patīk pārtraukt citus cilvēkus. Tas ir tik nekulturāli un izaicinoši.
– Es kliegšu tik skaļi, ka visi satrauksies, un tu dabūsi pa savu nekaunīgo seju, – tā es teicu, cenšoties atbrīvot savu roku no viņa satvēriena. – Kā tev tas šķiet?
– Uz priekšu, – Stīvs pasmaidīja, skatīdamies uz mani kā uz traku muļķi. – Viņiem nav izredžu mani apturēt. Un tevi es pēc šī dusmu lēkmes lēkmes izvilku no šejienes, un mēs normāli aprunāsimies ārā. Kā tev tas patīk?
Nav vārdu, ir tikai emocijas. Viņš atlaida manu roku, un es nekavējoties apsēdos atpakaļ. Nē, es negrasījos darīt to, ko viņš gribēja. Es tikai gribēju noskaidrot, ko, pie velna, viņš domā, ka dara.
– Vai tu vispār esi pie prāta? – Es nedaudz noliecos uz priekšu, cenšoties nepievērst sev uzmanību. – Tomēr neredzēju jēgu jautāt. Es zināju, ka iepazīšanās portālos ir tikai muļķi, – es neapmierināti piesitināju roku pie galda.
– Priecājos, ka esi nomierinājies, – Stīvs pasmaidīja. Nē, viņš jokoja. Es nemaz neesmu nomierinājusies, esmu tikai vēl dusmīgāka, un viņš sēž un mēģina manu pacietību. – Kā būtu ar dzērienu?
– Es ar tevi nedzeršu, – es pagriezu galvu. – Tas būtu muļķīgi no manas puses.
– Kā vēlies, – puisis izvilka no kabatas cigarešu paciņu un nesteidzīgi aizsmēķēja. – Viens pluss, tu vari šeit smēķēt un neuztraukties. Nezinu, ko tu esi iecerējusi, Eileen, bet es negrasījos tevi novietot pret sienu aiz šīs brīnišķīgās vietas aizmugurējām durvīm, – Stīvs pasmaidīja, atkal skatoties apkārt. – Es nezinu, ko tāds cilvēks kā tu šeit dara.
Protams, es viņam arī noticēju. Tas nav pie aizmugurējām durvīm, bet kaut kur citur. Es redzu šīs bezkaunīgās acis, un mani tas nemulsina. Kādēļ, pie velna, es piekritu šai tikšanās reizei?
– Tu tērē savu laiku, – es pasmaidīju. – Tu ar mani neko nesasniegsi. Es neesmu kāda… – es nopriecājos, sakrustojot rokas uz krūtīm. Viņš vēroja mani un pasmaidīja.
– Lūdzu, nevajag būt trakai. Es vienkārši gribēju parunāties privāti, kur ir mazāk ausu, – viņš turpināja mierīgā tonī, neraugoties uz manu žultiņu piesūcināto runu. – Bet, ja jūs nevēlaties, es varu jums pateikt tieši šeit.
Tā bija vieta, kur sākt. Ja tu gribēji kaut ko pateikt, tev vajadzēja to pateikt uzreiz. Tev nevajadzēja mest pret mani šādas mājienus, pat ja tu to nedomāji nopietni. Tas tā izklausījās, tāpēc es par to neatvainojos.
– Tas ir labi. Es tevi uzklausīšu, – es sadevu rokas rokās. Es paskatījos uz Lizbetu, kura jau sarunājās ar bārmeni. Viņš bija viņas kaimiņš, un viņiem vienmēr bija par ko runāt. Paldies par vāku, velns. Nemaz nerūpējas par mani. Šobrīd man noderētu kāds aizbildnis.
Stīvs uzreiz neatbildēja. Viņš skatījās apkārt, it kā būtu domājis. Visas meitenes, kas sēdēja viņam apkārt pie citiem galdiņiem, skatījās uz viņu atklāti, neslēpjot skatienus. Vienīgais, kā pietrūka, bija siekalas uz viņu apgleznotajām sejām. Es esmu tik sašutis uz šīm kucēm. Tās pašas, kas sēž šeit tā, it kā šeit dzīvotu.
– Es taču neesmu tikai iepazīšanās vietnē bez iemesla. Man tur īsti nav ko darīt, – es brīnījos, kāpēc, pie velna, viņš vispār uztraucas. – Es meklēju kādu cilvēku pūlī, kādu konkrētu. Tevi.
Jūs ko? Tu vienkārši sēdēji tur un skatījies? Es to nesaprotu.
– Es?! – Es plaši atvēru acis, gaidot atbildi.
– Jā. Es tevi apprecēšos, – pavisam mierīgā tonī teica Stīvs, nodzēšot cigareti uz pelnu trauka. – Tu man deri. Pēc izskata. Es nevarētu apprecēties ar kādu, uz kuru nevarētu paskatīties. Viss pārējais mani neinteresē.