Nodevējs. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Nodevējs - Edgars Auziņš страница 5
![Nodevējs - Edgars Auziņš Nodevējs - Edgars Auziņš](/cover_pre1367461.jpg)
5. nodaļa
Lauku māja! Laimīgs cilvēks, kuru nav skāris viens no lipīgākajiem Krievijā dzīvojošajiem vīrusiem – vīruss Dacha.
Nikolajs un viņa sieva Jūlija sēž pie galda, pretī Gļebam un viņa sievai Ellai. Viņi izklaidējas, joko, smejas. Uz galda ir minimums, kas nepieciešams lauku svētkiem: bārbekjū, salāti, dzērieni.
Gļebs stāsta joku:
– Šefs saka: «Petrovs dodas uz Franciju kā nelegālais imigrants, leģenda ir šāda: Tu esi miljonārs, īrē villu, nolīgi kalpu, nopērc jahtu un helikopteru, tev ir trīs saimnieces.”… Deputāts: «Biedri ģenerālis, mūsu šī gada budžets ir stipri samazināts, naudas šiem mērķiem vispār nav!», priekšnieks: «Tātad, Petrovs, leģenda nedaudz mainās – tu esi bezpajumtnieks, dzīvo zem tilta. kaste…».
Kompānija kopā smejas.
– Dāmas un kungi, lūdzu, piepildiet glāzes! – Gļebs iesaucas. – Es vēlētos pacelt šo tostu par labāko cilvēku, kādu liktenis man varētu nosūtīt! Un šoreiz es nerunāju par savu nesalīdzināmo Elločku, bet par savu draugu, draugu ar lielo «F» – Ārējās izlūkošanas biroja pulkvedi Nikolaju Jevgeņeviču Borejevu. Nikolajs ir retas dvēseles cilvēks un īsts profesionālis savā jomā. Es nemaz nešaubos, ja mūsu valstī būtu vismaz pussimts šādu cilvēku, mēs jau sen būtu dzīvojuši ideālā sabiedrībā! Par mūsu Dzimtenes patriotu, īstu pulkvedi, par jums Koļa!
Tie, kas sēž pie galda, sasista glāzes un dzer ar prieku.
«Gļebs Mihailovičs,» Nikolajs atbild, «mans draugs, tu tiešām lici man nosarkt kā jaunam pirmkursniekam!» Es no savas puses vēlos atzīmēt, ka mēs ar jums esam putniņi, ne skābi, ne saldāki. Un viss, ko tu teici par mani, pilnībā attiecas uz tevi pašu. Paldies par taviem laipnajiem vārdiem!
– Nē, nē Nikolajs Jevgeņevičs! Mana liellaiva seko jūsu vadošajam kreiseram, pat nenoliedziet to! – joko Gļebs.
– Puiši, nestrīdieties! Jūs abi esat izcili admirāļi. Bet mēs tomēr nepārstāsim jūs mīlēt, pat ja jūs pazeminātu par jūrniekiem! – Džūlija spēlējas kopā ar viņiem.
– Biedri admirāli, es ne tikai neredzu svītras uz jūsu biksēm, bet es pat neredzu jahtu piestātnē. Paskaties, pretējā gadījumā tavs jūrnieks var pamest savu jūras spēku komandieri un doties pie cita, veiksmīgāka korsāra,» sarkastiski piebilst alkohola apreibinātā Gļeba sieva.
– Ko tu runā, zaķīt! Jebkurā dienā Krievijas nelegālais imigrants pulkvežleitnants Dmitrijs Trampļinovs ar izsaukuma signālu «Donalds» sāks bombardēt mani un Nikolaju ar īpaši vērtīgu informāciju. Un, protams, mūsu valsts vadība nepamanīs šo varoņdarbu, un mēs gozēsimies godībā līdz savu dienu beigām! – Gļebs sev raksturīgajā manierē pasmīn.
Kompānija kopā smejas un pēc krievu dzīres tradīcijām turpina izklaidēties, dzert un uzkost visu, ko Dievs viņiem tajā vakarā sūtījis.
Bet pat visspēcīgākais izsalkums standarta lauku salidojumos agri vai vēlu dod vietu sāta sajūtai! Tieši šajā brīdī pienāk īstas krievu patiesības brīdis, kas saucas «Un runājiet no sirds uz sirdi!» Pateicoties šai parādībai, krievu cilvēkam nav jādodas pie ģimenes psihoterapeitiem, jo visas problēmas ir atrisināts ar pieejamā patiesības seruma palīdzību.
Gļeba vasarnīcas viesistaba, dīvāns, uz kura sēž īpašnieks un viņa sieva, Jūlija sēž atzveltnes krēslā, viņiem priekšā ir neliels galds ar uzkodām un dzērieniem. Fonā ir kamīns ar viesmīlīgu uguni, kas sprakšķ. Nikolajs sēž uz ķebļa malā ar ģitāru, viņš dzied dziesmu:
…Kaut kur stenēdami ripo Volga, Dņepra vai pats Jeņisejs,
aiz Hadsona viņš elpo ozonu, maksājot draugu vārdā.
Bet jaunais draugs neuzdrošinās pagriezt viņam muguru, jo viņš neuzdrošinājās,
Viņš zina, ka šis mazais nodevējs ir tuvumā, ka viņam ir izdevies visur nokļūt.
Viņš bija starp mums, Viņš dzīvoja starp mums, Viņš dzēra un ēda starp mums,
un viņš kopā ar mums dziedāja mūsu krievu dziesmas.
Un atkal jūs nekad līdz galam nesapratīsiet likteni, kad to par ķīlnieku turēs nelietis.
Ak, kādas ainas mēs spēlējām, mūsu galvenās lomas nevar saskaitīt!
Es gribu, lai cenas par cieņu, draudzību un godu nekristu.
Un es arī gribu, tāpat kā visi pārējie, izturēt līdz sprieduma dienai,
un vismaz vienu reizi ieskaties acīs puisim, kurš mani nodeva.
Un atkal jūs nekad līdz galam nesapratīsiet likteni, kad to par ķīlnieku turēs nelietis.
Nikolajs pabeidz dziesmu, noliek ģitāru, viņam ir attālināts skatiens, ir skaidrs, ka viņa domas ir kaut kur ļoti tālu, un tās ir ļoti skumjas domas. Sievietes aplaudē. Nikolajs klusēdams ielej sev glāzi degvīna un izdzer to viens pats.
Klusa nakts netālu no Maskavas, tieši šajā laikā jūs varat sajust visu lauku brīvdienu šarmu. Ausīs skan klusums, spoži spīd mēness un tevi pārņem neaprakstāma harmonijas un vienotības sajūta ar dabu.
Džūlija un Ella atrodas mazajā verandā. Ella ir skaista, satriecoša sieviete, kura zina savu vērtību un uzskata, ka tāds cilvēks kā viņa neapšaubāmi ir pelnījis daudz vairāk, nekā viņa ir. Ella aizdedzina cigareti un viņi sāk nesteidzīgu sarunu par dzīvi.
– Klau, kas notiek ar tavējo!? Iepriekš viņš, šķiet, nemaz nedzēra, bet tagad viņš klauvē viens pēc otra. Kas notika!? – Ella jautā.
– Es pats to nevaru saprast. Mājās viss kā parasti. Bērni izklīduši savās ligzdās, nav kam graut nervus. Kā parasti, es cenšos, lai viņš justos labi. Šķiet, ka problēmu nav. Varbūt šī ir tā pati pusmūža krīze!?
– Varbūt darbā, kas notika?
– Šķiet, ka viss ir kā parasti. Lai gan pirms tam viņš man nebija daudz stāstījis.
«Es redzu, tas nozīmē, ka viņš meklē sievieti no sāniem!» Pagaidiet, jūs drīz dzirdēsit paziņojumu: «dārgais, es sapratu, ka jūs un es esam dažādi cilvēki!» – Ella grimasē.
«Es to būtu jutusi uzreiz,» Džūlija viņu pārtrauc.
– Saki