Rudmatainās meitenes piedzīvojumi. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Rudmatainās meitenes piedzīvojumi - Edgars Auziņš страница 10
![Rudmatainās meitenes piedzīvojumi - Edgars Auziņš Rudmatainās meitenes piedzīvojumi - Edgars Auziņš](/cover_pre1369879.jpg)
Bet visneaizstājamākais izrādījās Vereti. Viņa prasmīgi un gudri sastādīja darba plānu, katrs saņēma skaidrus norādījumus, kur viņam šodien jāatrodas un kas jādara. Pateicoties viņai, darbs virzījās uz priekšu. Un papildus visām savām priekšrocībām Vereti nekļūdīgi varēja redzēt, vai kāds no mūsējiem sāk saslimt.
Viņa nekavējoties ievietoja cilvēku atsevišķā mājā, sava veida medicīnas centrā un ārstēja viņu ar savām metodēm – ārstniecības augiem, uzlējumiem un ārkārtējos gadījumos tika izmantots minerāls.
Luiss, mūsu dīvais kučieris, pieskatīja zirgus. Viņš joprojām bija nesteidzīgs un svarīgs, viņa daudzkrāsainās zeķes bija pastāvīgs joku avots. Bet viņš bija ļoti labsirdīgs cilvēks un izrādīja tēvišķīgu pacietību un rūpes par bērniem – tie viņam sekoja barā, palīdzot saimniekot ar zirgiem un ar atvērtām mutēm klausījās viņa stāstos, par kuriem viņš daudz zināja un prata pastāstiet viņiem aizraujošā veidā.
Mana seja bija iedegusi, rokas kļuva raupjas, mati saritinājās vēl vairāk, bet es paskatījos spogulī un patiku sev – acis mirdzēja, sejā nemitīgi mirgoja smaids.
Vereti man dabūja vairākas audekla bikses un lina kreklus, vietējais kurpnieks man uztaisīja ērtākos zābakus no mīkstas ādas, vienīgā problēma, ka nebija zeķu, izrādās, ka zeķes un zeķes ir reta un dārga prece, nācās izmantojiet kaut ko līdzīgu kāju ietīšanai.
Sākumā pāri biksēm uzvilku vienkāršus svārkus, bet tie nemitīgi man traucēja un sāku bāzt tos zem jostas, un tad pilnībā pārstāju valkāt šo dāmas garderobes daļu, kas mani traucēja.
Sākumā viņi skatījās uz mani ar neizpratni – kā tas ir iespējams, sieviete valkā vīriešu drēbes! Taču pamazām daudzas meitenes sāka pārņemt manu ģērbšanās stilu, saprata, cik tas ir ērti, un drīz vien mūsu mazpilsētā nevienu nepārsteidza sieviete biksēs un vīrieša cepure.
Arī Kamils šķita diezgan apmierināts ar dzīvi. Viņš sadraudzējās, bieži devās uz kalniem un pat tika vests labirintos, ar ko viņš ļoti lepojās.
Vakaros visi bieži sēdēja pie ugunskura, stāstīja, dzēra vīnu, vairāki jaunekļi nedaudz prata spēlēt kādu mūsu ģitārai līdzīgu instrumentu.
Kādā no šiem patīkamajiem vakariem mūsu vietnē pie ugunskura parādījās jauns cilvēks, viņš izkāpa no tumsas un man palika auksti, jo tas bija viņš – Milords.
13 nodaļa
Biju bez valodas, vēders saspiedās kamolā, galvā nesakarīgi griezās atmiņu fragmenti par ieslodzījumu…
Vai tiešām šis vīrietis ir atnācis pēc mums?
Aiz manis?
Vai viss atkārtosies?…
Bet pie ugunskura sēdošie cilvēki sāka cieņpilni un pat priecīgi sveicināt viesi. Vīrieši viņam sarokojās, meitenes cirtās un koķeti taisnoja matus, pat bērni lēkāja apkārt un mēģināja viņam pieskarties. Mans kungs sabučoja bērnu matus un izdalīja konfektes, kuras izvilka no kabatām kā burvis.
Es neko nesapratu. Izrādās, ka šī persona ir draugs? Šķiet, ka visi par viņu priecājas, ne tikai nebaidās, bet ciena, pat bērni priecājas par Milorda parādīšanos.
Viņš pagriezās pret mani, viņa smaids, tāpat kā toreiz, mūsu pirmās tikšanās reizē, izgaismoja un pārveidoja šī vīrieša skarbo izskatu:
– Agnes, es priecājos tevi redzēt ar labu veselību. Tu izskaties brīnišķīgi, visas šīs izmaiņas tev piestāv.
Es paskatījos uz Milordu ar visām acīm un…
Man viņš patika.
Šis vīrietis, kurš mūsu pēdējā tikšanās reizē mani biedēja ar visu savu izskatu, ar savu caururbjošo skatienu, tagad raisīja pavisam citas emocijas.
Viņš bija izskatīgs ar to īsta vīrieša skaistumu, kas tik ļoti piesaista sievietes – viņā nebija nekā tāda salda izskata kā Augusts.
Milorda seja bija barga, skatiens stingrs, un acis nebija melnas, bet tumši zilas…
Šķita, ka esmu noslīkst šajā zilajā skatienā…
Es pakratīju galvu un pastiepu roku:
– Labvakar, Milord, priecājos jūs redzēt.
«Tev, tikai Dastins,» viņš atbildēja, nedaudz paklanīdamies un paspiežot manu roku.
Un, kā viņi raksta celulozes romānos, mums starp pirkstiem saskrēja kaut kāda dzirkstele.
Tā bija pasakaini skaista nakts – melnas debesis ar zvaigžņu izkaisītiem, dejojošām uguns mēlēm, dziedošām cikādēm.
Viss bija brīnišķīgi un ļoti spilgti…
Un vīrietis, kas sēž man blakus…
Sapratu, ka viņš nav tikai viens no tiem, kas satiekas ceļā un dodas savās gaitās – nebija nejaušība, ka šis vīrietis šajā maģiskajā vasaras naktī nokļuva šeit kopā ar mani.
Tā bija laimīga un dzīvespriecīga vasara. Katra diena paskrēja kā mirklis, un tajā pašā laikā saturēja tik daudz, ka, vakaros atceroties pa dienu pagājušo, nobrīnījos – vai tiešām tas viss notika šodien?
Mani ar šausmīgu spēku pievilka Dastins, un arī viņš nenolaida no manis acis. Es pastāvīgi jutu viņa klātbūtni, un tas lika visam nodrebēt manā dvēselē. Vereti un Marija klusi iesmējās, skatoties uz mums, un Sadija vienkārši priecājās, plosīdamies no prieka par savu mīļoto Agnesi.
Kamilla devās tālā ceļojumā uz labirintiem, un es varēju atļauties pavadīt tik daudz laika ar Dastinu, cik mēs abi vēlējāmies.
Mēs staigājām ilgi. Mēs ilgi braucām kalnos, pastaigājāmies gar upi un apmeklējām skaistus izcirtumus un pļavas, kuru bija daudz.
Dastins beidzot nomainīja savu melno mēteli pret gaišiem krekliem, viņa mati vairs nebija tik nevainojami, viņš sāka valkāt šajās vietās diezgan populāra stila cepuri, kuru iecienījuši gan vīrieši, gan sievietes.
Tikai viņš nekad nenovilka melnos cimdus… Es nejautāju, kāpēc – viņš gribēja, viņš viņam pateiktu.
Kādu dienu sēdējām skaistā zālienā, bija karsts, pāri ziediem lidoja bites un tauriņi. Dastins grauza zāles stiebru un domīgi skatījās uz kalniem, viņa seja bija tik mierīga un skaista…
Es viegli pieskāros viņa rokai un jautāju:
«Sakiet man, jūs bijāt muižnieks, kas man palīdzēja izbēgt no cietuma?»
Viņš