Rudmatainās meitenes piedzīvojumi. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Rudmatainās meitenes piedzīvojumi - Edgars Auziņš страница 4
![Rudmatainās meitenes piedzīvojumi - Edgars Auziņš Rudmatainās meitenes piedzīvojumi - Edgars Auziņš](/cover_pre1369879.jpg)
Viņš paskatījās uz mani pāri galdam, un viņa nākamais jautājums, kas bija adresēts man, ieveda mani stuporā:
– Agneses kundze, kad apsolīja ierasties jūsu dēls, mūsu cienījamā Kamila?
Jā, man ir dēls. Vai arī Agnesei ir dēls? Bet Agnese, tā ir. Es izskatos ļoti jauna? Nu laikam jau toreiz (kad?) viņi agri apprecējās un agri dzemdēja…
Varbūt ir vairāk bērnu? Tas viss kā viesulis pazibēja pa galvu… Ko atbildēt? Es pasmaidīju un iedzēru malku vīna:
– Drīz, jau drīz.
Pēc tam piecēlos no galda, atvainojos, ka nācu pamest kompāniju, atsaucoties uz reiboni (kamēr to vēl jutu), un lūdzu viesus nekautrēties un pavadīt patīkamu vakaru.
Vīri piecēlās un nolieca galvas, bet es izgāju no ēdamistabas un izgāju koridorā.
Istabene, vairs ne Sadija, aizveda mani uz guļamistabu, palīdzēja izģērbties, nomazgāties un uzvilkt naktskreklu. Pēc tam viņa gribēja man izķemmēt matus, bet es atteicos, jo man sāpēja galva! Es viņu aizsūtīju un beidzot paliku viena.
Un tagad es sēdēju omulīgā krēslā, ietinusies lielā šallē ar gariem pušķiem, kamēr manas domas lēkāja, lēkāja, pat metās. Esmu apmulsusi, nobijos, nezinu, ko darīt.
Pēkšņi pa pusatvērto logu izlidoja paka – tas izrādījās papīrā ietīts mazs akmentiņš. Pēc to atlocīšanas man palika auksti, kad ieraudzīju tikai vienu vārdu, kas rakstīts ar lieliem burtiem: «RAGANA».
5 nodaļa
Kājas padevās, sirds dauzījās, galvā pulsēja tikai viena doma – kas tas ir? Vai kāds mani redzēja nokrītu no debesīm? Vai arī kāds saprata, ka Agnese nav tā pati, ne īstā?
Un pēkšņi spilgts uzplaiksnījums, ieskats – ja nu šī ir piezīme tai Agnesei?
Ko darīt, ja kāds par viņu kaut ko zina vai tur aizdomās par kaut ko neskaidru?
Dievs, es pat nesaprotu, cik tagad ir laiks, kāda ir šī vieta un kas apdraud sievieti, kura tiek apsūdzēta burvībā…
Es daudz lasīju par inkvizīciju, skatījos filmas par Seilemas raganām un atcerējos vēl kaut ko, bet vai tiešām šeit ir tik biedējoši? Ugunskuri, spīdzināšanas, raganu mednieki? Nē, tā nevar būt!
Es apgūlos gultā un, dīvainā kārtā, ļoti ātri aizmigu un man pat nebija neviena murga.
* * *
No rīta visi rituāli atkārtojās – ģērbšanās, mazgāšanās, vieglas brokastis, kas pasniegtas uz terases…
Vairākas reizes uztvēru Vereti skatienu, kurš, labu dienu novēlējis, devās projām veikt kādus mājas darbus.
Jāatzīst, ka viņa ātri un profesionāli atrisināja visus ikdienas jautājumus, deva norādījumus istabenēm, pavārei un dažiem dārza vīriem – varbūt dārzniekiem vai strādniekiem.
Darbs ap Vereti ritēja uz priekšu, visi bez ierunām pildīja viņas norādījumus, tika mazgātas grīdas, laistītas puķu dobes, no virtuves nāca gardais cepšanas aromāts.
Vakardienas dandy kučieris lēnām gāja gar terasi.
Šodien viņš valkāja svītrainas zeķes, un kurpju sprādzes šķita nedaudz lielākas.
Viņš paklanījās, sveicinādams mani, un devās nozīmīgi tālāk virzienā, no kurienes bija dzirdama zirgu ņurdēšana. Es viņam pamāju ar galvu un neviļus pasmaidīju – ļoti kolorīts raksturs.
Es sēdēju, skatījos apkārt un domāju par to, kurš varēja uzrakstīt šo rāpojošo zīmīti.
Vakardienas viesi sēdēja nedaudz ilgāk par mani – vai tas bija viens no viņiem?
Vai arī tā ir kāda no istabenēm, dārza strādnieki, vai kāds svešinieks, kas ielīdis īpašumā. Un kaut kā neiedomājos, ka varbūt tā ir tikai kāda aizvainota meitene vai dusmīgs Vereti?
Varbūt Agnese viņus kaut kā lieki aizvainoja vai nesamaksāja pietiekami daudz par darbu? Kaut kāda protesta zīme pret dāmu? Es nedaudz uzmundrinājos. Nav jākrīt panikā no nekurienes, kad pienāks diena, būs risinājums!
Manas dienas pagāja klusi un mēreni.
Es centos biežāk palikt viena, atsaucoties uz slimību.
Īpašums dzīvoja un strādāja bez manas līdzdalības.
Māju un dārzu pārvaldīja Vereti, visu plašo īpašumu pārvaldīja Timotija kungs, pieticīgs un nopietns, apmēram piecdesmit gadus vecs vīrs. Viņš dzīvoja kopā ar sievu jaukā mājā netālu no mūsu lielās mājas. Man ļoti patika viņa sieva – resna, smejoša Marija, ļoti draudzīga, bet tajā pašā laikā nav garlaicīga ar tukšām runām.
Mēs ar viņu bieži staigājām pa apkārtni un vienmēr atradām tēmas nesteidzīgām sarunām – daba, ziedi, izšuvumi, to visu pārrunājām ne reizi vien. Reizēm nonācām pie kāda maza ezeriņa vai dīķa, tur bija vienkāršs koka soliņš zem izplesta koka un stundām sēdējām ēnā, bieži vien vienkārši klusējot vai izņēmuši no somām rokdarbus un izšuvuši.
Starp citu, es atklāju, ka Agnesei ir daudz nepabeigtu izšuvumu, burciņas ar sēklu pērlītēm, krellēm un krāsainu pavedienu šķeterēm. Par laimi, viņa izšuva ar krustiņu, šī tehnika man bija pazīstama (paldies manai vecmāmiņai!), un izšuvumi nereti glāba no garlaicības.
Reizēm aizdomājos, kas noticis ar īsto Agnesi? Viņa pamodās lidmašīnas salonā, jūras krastā, varbūt pat manā dzīvoklī? Kā viņa izdzīvo šo likteņa kūleni? Protams, es priecājos, ka mana māte nebūs tik nemierināma, it kā es tikko pazustu.
Tomēr dzīva meita, pat ja viņa ir gandrīz bez prāta, ir labāka par meitu, kuras nav blakus. Mana māte savāks savu gribu dūrē un metīsies glābt meitu, vilks pie ārstiem un mēģinās atjaunot atmiņu.
Un, ak Dievs, Agness būs jāuzvelk lietišķais uzvalks un jāiet uz mūsu ofisu… Es klusi nopūtos – nabaga Agness, man viņas tik žēl! Man šķiet, ka viņai tas būs daudz grūtāk nekā man.
Tā nu desmit dienas paskrēja vēja spārniem, es biju gandrīz pieradis pie šīs jaunās, nedaudz miegainās un slinkās dzīves.
Todien es atgriezos no pastaigas viena; Marija bija mani pametusi agrāk; viņai bija jāuzrauga, kā viņas virtuvē tiek gatavots ievārījums – vai pareizi noņemtas putas un cik daudz cukura tiek izlietots.
Lēnām gāju pa aleju uz māju, caur lapām skatījos saulē, biju slinkā, «roņa» noskaņojumā – tā Svetka teica, sasodīts.
Visa mājsaimniecība bija drūzmējusies uz terases, trokšņoja, smējās, meitenes-istabenes čīkstēja un koķeti koriģēja cepurītes.