Šķīrušies ģenerāļa padomniece. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Šķīrušies ģenerāļa padomniece - Edgars Auziņš страница 15
![Šķīrušies ģenerāļa padomniece - Edgars Auziņš Šķīrušies ģenerāļa padomniece - Edgars Auziņš](/cover_pre1369900.jpg)
"Protams, es neesmu ģenerālis," negaidīti man atbild Sofija Petrovna. "Bet kāpēc viņi jūs neaicināja, es varu uzminēt." “Redzi, Anijai nav bērnu, viņa ir skaista, diezgan jauna, bet mūsu biznesā nav jauna, viņa ir sevi ļoti labi pierādījusi, viņai nav pretenziju pret savu darbu, strādīga, kompetenta, nekonfliktējoša, ar labu izglītību, viņa nepārprotami ir pārsniegusi savu laipnību savā vecajā amatā un ir to pāraugusi. Un tu, Nataša, piedod, protams, tu man patīc, bet visās nodaļās baumo, ka esi intrigants un ķildnieks. Un ģenerālis Anečka, iespējams, pieskatīja viņu korporatīvajā ballītē, kamēr visas jaunās karjeras sievietes skraidīja pa viesnīcu viņu meklējot, Anija bija zālē, viņi man teica, ka gandrīz visi mūsu vīrieši viņai seko, bet viņi t pātagu, viņi skatījās uz viņu tā, Anija patiešām bija korporatīvajā ballītē. Tas ir pārsteidzoši, cik viņa ir laba, tāpēc arī viņš to aplūkoja tuvāk. Viņš satvēra Anyutku kā elkoni un nelaida vaļā.
No durvju puses kāds brīdinoši noklepojās. Mēs apgriežamies, un tur stāv Mihaļičs un Renāts Georgijeviči. Mihaļičs ir sarkans kā omārs, bet ģenerālis nekas, smaida.
"Paldies par viesmīlīgo tikšanos, es sapratu, ka vēlies mani sirsnīgi sveicināt," Renāts saka, uzmanīgi apskatot istabu. – Bet diemžēl man ir pienācis laiks doties. Anna Vladimirovna, vai esat gatava?
Klātesošo skatieni pievērsās man. Manu kolēģu acīs rodas jautājums, kāpēc es dodos prom ar ģenerāli darba dienas beigās? Un kur.
"Gatavs."
Paņemu visas savas pakas uzreiz. Izrādās, šeit strādājot, esmu ieguvis ievērojamu daudzumu mantu.
"Renāts Georgijevičs mani aizvedīs līdz metro, pretējā gadījumā lietas ir smagas," es nervozi paskaidroju un piegāju pie jaunā priekšnieka. Oho, manas rokas tūlīt norausies.
"Dodiet man savas pakas," saka ģenerālis, jautri šķielēdams.
– Tas nav tā vērts…
Ak, es to atņēmu.
Es vēršos pie savām dāmām. Kolēģu acis ir izspiedušās, sejās redzama vispārēja neizpratne. Ak-o-oi.
Es ātri sekoju ģenerālim ārā, un uz ielas Renāts iemet manas mantas savā mašīnā, atver man durvis un palīdz apsēsties. Un es tiešām jūtu, kā mani kolēģi, kuru biroji ir vērsti uz stāvlaukumu, ir pielīmēti pie logiem un to visu skatās. Iespējams, ēkas otrā pusē skrēja vairāk cilvēku. Tā būs saruna.
– Kāpēc tu to darīji? – Es jautāju, nodrebēdams. Automašīnas interjers izskatās pārāk dārgs, jūtos nevietā un te nevietā, it kā būtu sēdējis nevietā.
– Kas tieši? Vai jums ir auksti? Tagad tas uzkarsēs.
Priekšnieks spiež pogas un ah, zem mana dibena ļoti ātri kļūst silti, pat karsti.
– Nu lūk, ar pakām. Tu zini, cik daudz runas un tenkas būs par to, kāpēc tu uzvedies… pārāk intīmi, it kā mēs jau ilgu laiku būtu labi draugi, lai gan teorētiski tikko tikāmies.
– Es nevarēju pretoties. Visiem bija ļoti smieklīgas sejas. Vai jūs tik ļoti uztraucaties, ko viņi teiks? Jūs vairs nestrādāsit šajā komandā.
– Viņi to apspriedīs arī centrā.
– Protams, viņi to darīs, bet jebkurā gadījumā viņi visu apspriedīs un pieliks etiķetes, un tas nav jāpamato.
16. nodaļa
Priekšnieks mūs aizveda uz lielu iepirkšanās centru. Un es nolēmu, ka vispirms vajag citus apavus, piekritu šim, jo biju ļoti nogurusi staigāt savos tagadējos zābakos, varbūt ir kaut kas tikpat skaists, bet ērts? Pati nolēmu, ka naudu noteikti atdošu savam priekšniekam vēlāk, bet tā kā man tagad tās nav un man vajag drēbju skapi, tad lai viņš izklaidējas, ja grib.
Pārsteigums bija tas, ka Renāts Georgijevičs pielaikošanai sāka izvēlēties nepavisam ne elegantus apavus, manā priekšā rindā bija novietoti zābaki, kas vairāk izskatījās pēc armijas kaujas zābakiem, bet sieviešu salona versijā nedaudz koķetākā stilā. .
Sievietes konsultantes plīvo ap Suvorovu ar aizkustinošiem smaidiem, kūko un šķiet gatavas cīnīties viena ar otru par iespēju aprunāties un viņu apkalpot, no malas tas izskatās smieklīgi.
– Nu, vai tas ir ērti? – ģenerālis jautāja, kad uzvilku pirmo pāri.
– Ļoti.
– Lieliski, tad mēs paņemsim šos. Uzvelc savu nākamo pāri.
– Bet… vai tiešām centrā nēsā šādas kurpes?
– Šie apavi ir nepieciešami, lai nokļūtu centrā, un tiem jābūt ērtiem. Tieši atbilstoši pašreizējiem laikapstākļiem. Turklāt es dzirdēju, ka šāda veida apavi mūsdienās ir modē. Jā, meitene? – priekšnieks jau vaicāja mums tuvākajai konsultantei.
– Jā, ļoti moderna modele! – konsultante silti pamāj. "Visas jaunās meitenes dara tieši tā."
– Nu, redzi, Anna Vladimirovna.
Šķita, ka viņi apavus ir sakārtojuši, bet, kad pārgāja uz drēbēm, arī ģenerālmenedžeris mani pārsteidza un aizveda līdz, iespējams, dārgākā zīmola boutique. Jā, šeit viena blūze maksās vairāk nekā viss mans jaunais kažociņš! Es nekad nemaksāšu par šīm drēbēm.
Viņa apstājās pie ieejas un stingri atteicās tur iet.
– Es šeit neiešu, iesim, lūdzu, kaut kur citur.
– Kāpēc ne?
– Šeit ir pārāk dārgi.
– Un kas? Jūs neesat tas, kurš tērē naudu.
"Es jutīšos ļoti pateicīgs."
– Lai tā būtu, jūti to.
Es šņukstu un atkāpjos, lūdzoši uzlūkojot ģenerāli.
– Ejam, lūdzu, kaut kur citur.
Renāts brīdi par kaut ko domāja, uzmanīgi paskatījās uz mani un pēkšņi pārsteidzoši viegli piekrita:
– Labi, ejam uz citu vietu.
Uz šo citu vietu nez kāpēc bija jābrauc ar mašīnu kaut kur centra virzienā. Ēka, kurā nonācām, nešķita nekas īpaši ievērības cienīgs, pat bez lielām spīdīgām izkārtnēm, bet iekšā tā izrādījās ļoti plaša, gaiša, skaista, un konsultantu acīs nebija ne maniakāla dzirksti, ne aizkustinoši smaidi. Renāts tika aicināts gaidīt īpašā telpā pavadošajiem cilvēkiem, mani aizveda uz ģērbtuvi, kur drīz sāka nest drēbes. Meklēju cenu zīmes, bet tādas nav. Precīzāk, etiķetes ir, bet cenas nez kāpēc vispār nav.