Šķīrušies ģenerāļa padomniece. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Šķīrušies ģenerāļa padomniece - Edgars Auziņš страница 17
![Šķīrušies ģenerāļa padomniece - Edgars Auziņš Šķīrušies ģenerāļa padomniece - Edgars Auziņš](/cover_pre1369900.jpg)
17. nodaļa
Pirkumu apmaksas brīdi neredzēju, bet redzēju, kā gruzīnu veikala darbiniece Renāta mašīnas bagāžniekā ielika somas ar tām. Es biju šausmās par šo paku skaitu. Un ir arī manas lietas no darba.
– Kā es to visu paņemšu mājās?
– Tāpēc es to ņemšu. Vēl ir viena vieta, un tas ir vismaz šodienai.
– Kaut kur citur?
– Jā. Optika.
– Jaunas brilles? – Atcerējos, kā kolēģi kritizēja manus vecos rāmjus. – Ļaujiet man arī pašam to izdarīt.
Priekšnieks negatīvi pakrata galvu.
– Nē, es gribu kontrolēt procesu.
Optikā pēc Renātes lūguma viņa izmēģināja tūkstošiem rāmju variantu, tad viņš personīgi noskaidroja, kuri objektīvi labāki, kuri ikdienas darbam pie datora un citas nianses. Izvēlējos un ieveidoju visas dārgākās lietas, kā arī vairākus rāmju variantus, lai varētu tos mainīt atbilstoši savam noskaņojumam un nepieciešamībai, kas atkal mani nostādīja pilnīgā apmulsumā. Esmu tikko sācis strādāt, bet man šķiet, ka esmu parādā desmit gadu nevainojamu diennakts darbu.
Brilles tikko pasūtītas, jāpagaida kamēr būs gatavas, tāpēc atgriezos mājās tāda, kāda esmu.
"Nāc iekšā," nosarkusi es aicinu ģenerāli ar daudzām pakām rokās uz savām mājām.
Mums ar vīru ir mazs dzīvoklis, un, kad tajā ienāk lielais, katrā vārda nozīmē, tas šķiet pavisam niecīgs.
Renāts visu apskatīja bez komentāriem, nolika somas uz grīdas, mani arvien vairāk moka mirkļa neveiklība. Patiesībā es kopā ar vīru atvedu savu mīļāko uz dzīvokli, un Renāts nesteidzas doties prom.
– Varbūt tēju? – lai neizskatītos galīgi neviesmīlīgs un nepateicīgs, formalitātes labad iesaku.
"Jā, paldies," priekšnieks šokē ar savu atbildi.
Es neizpratnē skatos, kā Renāts Georgijevičs novelk virsdrēbes.
– Vai tiešām vēlies tēju? – Es katram gadījumam precizēšu, citādi nekad nevar zināt, kas ģenerālim ir prātā.
– Runājiet. Jūs nevēlējāties to darīt veikalā.
Renāts ieiet virtuvē, apsēžas pie galda un gaidoši skatās uz mani. Uhh.
Es uzliku tējkannu vārīties. Godīgi sakot, es vēl nemaz neesmu gatavs runāt no sirds, es kavēju laiku, cik spēju, vāru jaunu smaržīgu tēju, un tad…
Atskan durvju zvans, tas man izgāja cauri nerviem. Zvans, vēl viens un vēl viens, daudz nepacietīgāks.
– Vai jūs kādu gaidāt, Anna Vladimirovna? Vai tas nebija jūsu vīrs, kurš atgriezās no komandējuma stundu agrāk? – priekšnieks jautri jautā. Šķiet, ka viņš nemaz nav saspringts un situācija liek viņam daudz smieties.
"Mans vīrs nebūtu piezvanījis, bet viņš to uzreiz atvēra," es atbildu nobijusies. – Tā visdrīzāk ir vīramāte. Pagaidām viņa zvana, bet viņai ir atslēgas…” Es lūdzoši satveru ģenerāļa roku. – Lūdzu, paslēpieties skapī! Ātrāk! Lai gan nē, vīramātei patīk ieskatīties skapjos… un zem gultas, pārbaudīt, vai nav putekļu, bet tu tur neiederēsies. Ko darīt?!
Mana sirds sitas trakulīgā tempā, es šausmās steidzos pa virtuvi.
"Anija, vispirms nomierinies," Renāts iesmējās. Viņam tas ir smieklīgi, viņš šeit ir svešinieks.
– Balkons! – man atainojas, ideja ir tāda, bet, ja aiztaisīsi priekškaru, tas varētu izdoties. Mana vīramāte neies uz balkonu, tur ir auksti, bet viņa ir ļoti termofīla. – Lūdzu, ej uz balkonu, vai ne?!
"Es nekur neiešu," priekšnieks saliek rokas uz krūtīm. Viņš uzliek bargu izskatu, bet viņa acīs dejo velni. – Varbūt tā nav vīramāte, pārbaudiet.
– Viņa noteikti ir!
– Vai viņa tevi brīdināja, ka ieradīsies? Vai jūs lūdzāt atļauju apmeklēt jūs?
– Protams, nē.
"Tad jūs varat droši sūtīt viņu mājās." Nu, vai ļaujiet viņam ienākt, mēs kopā dzersim tēju un apspriedīsim jūsu vīru.
– Es nē…
Man nav laika atbildēt. Durvju zvans beidz uzstājīgi zvanīt, kas nozīmē, ka vīramāte izņem atslēgas un tagad atvērs slēdzeni. Neticamā ātrumā metos pie durvīm.
Jau dzirdu, kā atslēga griežas slēdzenē. Pēdējā brīdī aizslēdzu durvis iekšā. Paskatos caur aci, nu, tieši tā, vīramāte. Man pret viņu ir izveidojies instinkts.
Es klepoju skaļi un skaļi.
– Anya? – nāk no aiz durvīm. – Vai tu esi mājās?
"Jā, Ludmila Jevgeņijevna," es atkal skaļi klepoju. "Es tik tikko tiku līdz durvīm, man kļuva slikti."
Skatiens krīt uz virtuvē sēdošo ģenerāli. Viņš iesmejas, bet, goda vārds, klusi.
– Anya, kāpēc tu aizvēries?
"Es nevaru tevi ielaist, esmu smagi slims," es atkal klepoju. – Dzīvoklī visur ir baciļi. Es baidos tevi inficēt.
Ludmila Evgenievna ļoti baidās no dažāda veida infekcijām. Viņa attēloja pēc iespējas histēriskāko klepu.
“Tu esi tik mākslinieciska, Anna Vladimirovna,” ģenerālis izsaka man komplimentu, nemitīgi smaidīdams ar baltiem zobiem. Plaši atvērtām acīm es pieliku pirkstu pie lūpām. Pēkšņi es pats jūtos smieklīgi.
Vēl pāris minūtes pa durvīm uzzinu, ko īsti vīramāte vēlējusies un kāpēc atnākusi. Izrādās, ka man tevis pietrūka un atnācu ciemos. Viņa atnesa savu telefonu, jo Kostja, izrādās, pateica, ka esmu pazaudējis veco, un viņas telefons laikam ir labāks un dārgāks, viņa paņems manu jauno, un tas nozīmē, ka man būs vecais. , kurš ir labāks. Nu es atnācu apskatīt kažoku, jā. Domāju, Kostja ļoti asi sūdzējās savai mātei par maniem nepārdomātiem tēriņiem un lūdza izvērtēt, tā teikt, budžetam nodarīto kaitējumu.
Atteicos apmainīties ar telefona numuriem, izturēju aizstāvību, sievasmāte aizgāja, acīmredzot neko nenojaušot.
Atviegloti nopūšoties, ļodzīgām kājām aizklīstu uz virtuvi. Nē, kāda tur tēja? Man vajag kaut ko nopietnāku, ne jau katru dienu pie manis ierodas ģenerālis, un es izglābu sevi pašā pēdējā brīdī.
Es paņemu krēslu, nolieku to pie augstākā plaukta, uzkāpju uz krēsla un izņemu no tā vīra mantas. Viņš to ilgi glabāja, dārgu kolekcionējamu