Mans piekšnieks demons. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Mans piekšnieks demons - Edgars Auziņš страница 1
![Mans piekšnieks demons - Edgars Auziņš Mans piekšnieks demons - Edgars Auziņš](/cover_pre1369929.jpg)
"Tūlīt ir skaidrs, ka sieviete ir atnākusi," gara auguma vīrietis perfekti pieguļošā uzvalkā ar riebumu rāda ar pirkstu uz mana Ford Fiesta sarkanajām mucām. "Sasodīti pareizi, es iemetu savu sile pie ieejas." Dzīvokļu komitejas priekšsēdētājs no otra stāvlaukuma gala ar varikozām kājām bez žēlabas klibo uz durvju pusi, un šī govs ieņēma direktora vietu un izgaisa. Neatkarīgi no tā, cik gadus esmu nodzīvojis, mani moka viens un tas pats jautājums: kāpēc viņi vispār drīkst brīvi staigāt pa ielām? Šīs sievietes?
Viņa druknais kompanjons saprotoši pamāj ar galvu un atgriežas pie liela, melna apvidus auto stūres, kas izskatās pēc katafalka.
Savas mierīgās dabas dēļ mani nav tik viegli aizvainot, bet šim vīrietim tas izdevās. Pirmkārt, es neesmu sieviete, bet pievilcīga sieviete ar divām augstākajām izglītībām, diezgan kopta un savu vērtību zinoša. Un kas tur slikts, ka es novietoju savu auto tukšā vietā? Tam nav ratiņkrēsla attēla vai V.I.P. emblēmas. Es varu pieiet un lūgt viņam atvainoties par šādu rupjību, bet man ļoti trūkst laika.
Skatoties uz sevi biroja ēkas stikla durvju atspulgā, dodos iekšā un ātri dodos uz liftu. Valerijevičs laikam jau vemj un vemj. Sešos no rīta viņš nebija slinks man piezvanīt, lai atgādinātu par tikšanos ar šo poligrāfijas magnātu. Ja viņi vienosies par piegādēm, ģenerālis uz nedēļu dosies reibumā, lai svinētu. Tas ir labi, lai. Un pēdējā laikā viņš ir bijis tik dusmīgs kā suns, kurš ievēro diētu bez olbaltumvielām. Vismaz palutini viņu ar savu parakstu tēju.
– Nu, cik ilgi tu jau esi, Ļub? – Valerijevičs nolec no dīvāna, seja saspringusi, deniņiem mirdz sviedru lāses. Krekls arī zem padusēm slapjš. Eh, kā es varu ieteikt viņam pārbaudīt vairogdziedzeri? – Ždanovam vajadzētu nākt klajā jebkurā brīdī. Viņš ir nopietns puisis un viņam nepatīk kavēties.
Es sniedzos somā, pasniedzu viņam Kleenex un apsēžos uz dīvāna.
– Kāpēc tu esi tik sajūsmā, Vit? Līdz sanāksmei atlikušas vēl četras minūtes. Neviens nekavējās. Sākt agrāk par norunāto laiku ir sliktas manieres, starp citu. Varbūt tas Igors Vjačeslavovičs ir drukas dievs, bet mēs arī tam neesam izgriezti.
Valerijevičs manāmi nomierinās, sasmērē ar kabatlakatiņu pieri un apsēžas viņam blakus. Bet padušu traipus vairs nevar izžāvēt.
"Saka, ka viņam ir slikts raksturs," viņš sāk sazvērnieciski čukstēt, pieliecies. – Priekšnieks brīdināja nereaģēt un turpināt smaidīt.
– Sveta, vai te kāds ir miris? – no mūsu kreisās puses atskan dīvaini pazīstama balss, kuras skaņa liek tuklajai sekretārei aiz letes lēkt un bailēs mirkstīt acis. – Vai arī atkal uz biroju atnesāt štovētus kāpostus?
– Viņš. – Valerijevičs saka kapa balsī, sākot stipri svīst.
Es pats redzu, ka tas ir viņš. Tas pats šausmīgi rupjš vīrietis, kurš mani sauca par “sievieti”, mana sarkanā bezdelīga ir sile un uzskata, ka liela estrogēna daudzuma klātbūtne ir iemesls, lai aizliegtu cilvēkam iziet ārā. Aprunāts puisis un acīmredzams šovinists.
Vitja pieceļas, noslauka labo plaukstu uz bikšu auduma un, kļuvis cienīgs, pasniedz to poligrāfijas magnātam:
– Pirogovs Viktors Valerijevičs.
“Igors Ždanovs,” vīrietis piekāpīgi saka, paspiež man roku, un tad viņa sīkstais skatiens pievēršas man.
Nē, viņš noteikti ir šovinists un misogīnists. Citādi, kāpēc viņš uz mani skatās tā, it kā es viņa priekšā ēdu štovētus kāpostus? Ar rokām.
– Ļubova Ivļejeva.
"Ļubova Vladimirovna ir viens no mūsu vadošajiem inženieriem," Valerijevičs glaimojoši saka.
– Inženieris – un Ļuba? – vīrietis mazliet riebīgi jautā, turpinot skatīties uz mani. Starp citu, viņš ir diezgan pievilcīgs: drosmīgi sejas vaibsti, tērauds acis, mati ar sāli un pipariem. Izskatās pēc dāņu aktiera, kuru Nika dievina. Žēl, ka viņš ir tik rupjš.
"Es jau sāku nožēlot, ka pieteicos šai sanāksmei," viņš rezumē. – Labi, kāpēc mēs vazājamies koridorā? Jo ātrāk apsēdīsimies, jo ātrāk tu aiziesi.
Un, kamēr es cenšos neizrādīt, ka viņa vārdi mani aizkustināja līdz sirds dziļumiem, viņš vēršas pie sastingušās sekretāres:
– Kāpēc tu atvēri muti, Sveta? Aizrijies ar kāpostiem? Vai neredzi, pie mums ciemojas krāsu izplatītāji. Ātri pagatavojiet viņiem kafiju. Saruna nebūs ilga.
Vienkārši pretīgs cilvēks.
2. nodaļa
Igors Ždanovs, protams, ir vīrietis, rupjš un augstprātīgs, taču, jāatzīst, viņam ir izcila gaume. Birojs ir plašs un stilīgi iekārtots, es pat uz sekundi iemīlējos.
– Ko, inženieri Ļuba, vai jūsu iestudējumā nav tik skaisti? – vīrietis atkal ierunājas, skatīdamies uz mani no lielā ādas krēsla. "Tāpēc es domāju, ka nav sieviešu lieta vazāties pa veikaliem."
Viņa vārdi mani atkal aizvaino, un tāpēc pretēji mana priekšnieka norādījumiem es nevaru neuzdot loģisku jautājumu:
– Un kas tas par sieviešu biznesu, vai drīkst jautāt?
– Nu, ar ko tev patīk tur pavadīt laiku? Skaistumkopšanas saloni, frizieri, masāžas saloni, boutiques. Kāpēc doties uz vietām, kur jums pēc dzimšanas tiesībām trūkst prāta?
Arī.
– Jā, jūs vienkārši esat sieviešu dvēseļu eksperte.
"Protams, es esmu eksperts," vīrietis augstprātīgi saka. "Es dzīvoju piecpadsmit gadus ar vienu vistu un to pašu ar otru, tikai izdilis." Tiklīdz uzdevums kļūst sarežģītāks par boršča gatavošanu vai kaunuma matu izkrišanu, jūs uzreiz kļūstat apmulsuši.
Jūtu, ka mani vaigi neviļus kļūst sarkani. Biroja īpašnieks savos izteicienos nebūt nav kautrīgs. Un viņa personīgā dzīve acīmredzami negāja labi, ja viņš izdarīja šādus secinājumus.
Valerijevičs, kurš visu šo laiku bija izmisīgi grimasējis, iztīra rīkli.
– Varbūt varam ķerties pie lietas?
Un tā ir taisnība. Kāpēc es esmu tik sarūgtināts? Kāpēc man būtu jārūpējas par to, ko šis rupjais puisis dārgā uzvalkā domā par sievietēm? Ļaujiet viņam pasūtīt krāsas no mums un turpināt domāt, ka sievietes smadzenes ir pietiekamas, lai veiktu epilāciju.
"Parādi man, kas tev tur ir," vīrietis īgni saka, noraujot savu smago skatienu no manis.
Valerijevičs izpalīdzīgi noliek sev priekšā sagatavoto prezentācijas failu ar cenām, atkal apsēžas uz krēsla un sastingst.
"Nav interesanti," rupjais puisis rezumē mazāk nekā piecas sekundes vēlāk. – Esmu dzirdējis par jūsu iestudējumu. Jūs mani nepārsteidzāt ar koka cenām – es sadarbojos ar somiem šo pašu iemeslu dēļ. Par tiem pašiem eiro viņi paši izkrauj manu kravas automašīnu, un tad visa ķeksēšu delegācija stāv rindā, lai iedotu man pa dupsi. Ko jūs sakāt, inženieri Ļuba? Vai tavs ģenerālis skries, lai noskūpstītu manu dupsi?
Es neviļus iztēlojos, kā mūsu resnais Šapošņikovs mēģina nokļūt uz ceļiem, un es gandrīz saraujos. Tomēr šīs ir dīvainākās un smieklīgākās sarunas manā dzīvē.
– Es nevaru zināt, Igors Vjačeslavovičs. Bet es zinu, ka jūsu