Vienīgā vilkacim. Jolanta Auziņa
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Vienīgā vilkacim - Jolanta Auziņa страница 14
![Vienīgā vilkacim - Jolanta Auziņa Vienīgā vilkacim - Jolanta Auziņa](/cover_pre1370444.jpg)
Daniils Severnijs mierīgi sazinājās ar kompāniju pie galdiņa netālu no mums. Es domāju, vai tas palīdzēs. Bet kāda man bija izvēle? Un kurš no tautas stāsies pret šo slepkavu? Un Daniels ir vilkacis, viņš var mani izglābt.
Un es kliedzu plaukstā, vicinot brīvo roku kā traka, piesaistot viņa uzmanību:
– Daniels! Daniels! Tas esmu es, Veronika! Daniels! – viņš mani pamanīja. Viņš apmulsis skatījās no manis uz manu sagūstītāju, kurš gandrīz veda mani augšā pa kāpnēm, atpūšoties pret otro stāvu. Slepkavas mērķis nepārprotami bija mani nogādāt viņam vajadzīgajā vietā. Burtiski pietika ar dažām sekundēm, lai Daniils novērtētu situāciju, un viņš pēkšņi piecēlās kājās, strauji virzoties uz mums.
Atpūtu kājas uz paklāja, kas bija uzklāts otrā stāva gaitenī, saprotot, ka nemaz negribu iet atsevišķās telpās, jo īpaši tāpēc, ka Daniels jau kāpa pa kāpnēm.
Mans sagūstītājs neapmierināti savilkās grimasē, sāpīgi paraustīja roku un, pagriezies pret mani, piebilda:
– Nu kāpēc tu, mazulīt, joprojām pretojies? Iesaku labā nozīmē: atnāc, satiec, aprunājies ar priekšnieku. Ticiet man, viņš jums patiks," un turpināja ceļu, murminādams: "Tad viņš visiem patīk."
Nu, kāds nekaunīgs puisis! Labi, ka Daniils mūs panāca un nostājās šim slepkavam ceļā. Viņš mierīgi, bet uzmanīgi paskatījās viņam acīs un smagi un nesteidzīgi sacīja:
– Kas jūs esat no Uvarova svītas? Un kāpēc tu velc manu draudzeni? Atrodi bezmaksas, un šis ir mans.
14. nodaļa
Viņš bija pārsteigts, lēnām domāja, pagriezās pret mani, paskatījās uz mani tā, it kā būtu mani redzējis pirmo reizi, pagriezās pret Daniilu un atbildēja:
– Kāpēc tas ir tavējais? Jūs esat viens no ziemeļu brāļiem. Ikviens zina, ka starp jums un mazajiem vīriešiem nav nekā nopietna. Ko tu man te stāsti?! Un vispār man ir ko darīt, neiejaucies,” un mēģināja atstumt Daniilu.
Biju pārsteigts, ka šim slepkavam neveicās, jo viņš bija nepārprotami lielāks par ienaidnieku. Un mans glābējs nošņāca un sacīja:
– Ko, tu esi zem kaut kā?! Un ko jūs, puiši, darāt šajā vietā? Jums ir savas vietas, kur atpūsties, kāpēc jūs šeit ieradāties? Jo īpaši tāpēc, ka lietojat narkotiku. Mēs šeit nepieņemam šādus svētkus vai šādus ielūgumus. Jā, tu velc meiteni ar varu! Veronika, nāc pie mana galda, un es iešu runāt ar viesiem. Nu kāpēc tu izšķīlējies, atlaidi manu draudzeni un ejam pie tava Vadima. Viņš ir šeit, vai ne?
Un Daniels satvēra viņu aiz pleca, vedot tālāk pa gaiteni. Es stāvēju apstulbusi un skatījos uz atkāpušajiem vīriešiem. Mans glābējs pagriezās, sarauca pieri un pamāja kāpņu virzienā, skaidri norādot, kur man jāiet. Viņa pamāja viņam, pagriezās un sāka iet lejā, nespēja pretoties un pagriezās.
Daniils atvēra durvis, palaižot priekšā slepkavu, no istabas nāca mūzika. Bet tad durvis aizvērās, atslēdzot mani no visiem notikumiem.
Es mierīgi piegāju pie galdiņa, kur viņi norādīja, sasveicinājos un paskaidroju, ka ar Daniilu esam vienojušies, ka gaidīšu viņu pie galdiņa. Es sēdēju, atjēdzos. Man bija tik bail, kad atrados otrajā stāvā. Un tikai tagad es sapratu, cik šausmīgā situācijā es nokļuvu. Jā, tas nav tas, ko es gaidīju no šī vakara.
Un ko tādi uzņēmumi dara tik pieklājīgās iestādēs? Turklāt vilkačiem ir vietas, kur cilvēkiem nav piekļuves, tikai pēc īpaša ielūguma. Tur vilkači var atpūsties, kā grib. Jā, un ir tādas iestādes, kur šādi uzņēmumi atpūšas. Un kas viņiem jādara deju klubā?
Un tad es pamanīju, ka pa kāpnēm ātri uzkāpa man pazīstamais Vlads Sato, bet pēc piecām minūtēm arī reprezentatīvs vīrietis kopā ar pāris apsardzes darbiniekiem, kas strādāja klubā. Šķiet, ka tur augšā notiek nopietnas cīņas. Ceru, ka viss beigsies labi.
Es sēdēju kādas piecpadsmit minūtes, mani sāka piemeklēt nervu trīce, un es apviju rokas sev apkārt, uztraucoties par Danielu, jo viņš iestājās par mani, es negribēju, lai viņam būtu problēmas.
Viņa uztraucās tik dziļi sevī, ka nepamanīja, ka Vlads Sato bija piegājis pie galda. Es pacēlu galvu, pārsteigumā nodrebēju, ātri nopētīju viņu, bet viss bija kārtībā. Es gribēju jautāt par Danielu, viņš redzēja un pamāja ar galvu, ieteikdams:
"Ejam, parunāsim, kur netraucēs, kluba īpašnieka birojā, viņš man atļāva to izmantot, man ir pusstunda." Pasūtīju mums kafiju, stipru, ar krējumu, arī tagad tev nekaitēs. Un viņš man lūdza paņemt ūdeni. Ejam, laikam jau visu mums atnesuši, parunāsim mierīgā gaisotnē un tad piezvanīšu uz mobilo.
Birojs atradās pirmajā stāvā, kas mani iepriecināja, jo negribēju kāpt uz otro stāvu. Es gāju, saprotot, cik man ir paveicies, ka Daniels nenobijās un iestājās par mani.
Bet vīrietis, kurš atpūšas kompānijā, izlikās, ka mani neredz. Viņš acīmredzami nevēlējās iesaistīties ar vilkaci, īpaši tik bīstamu.
Tagad es tikai gribēju doties mājās, ieiet dušā un mierīgi raudāt, ar asarām raudot visas bailes un šausmas, kas mani bija pārņēmušas vēl nesen. Bet Vlads gribēja parunāt, Daniils viņam par mani taisni pateica. Es varu viņā mierīgi klausīties.
Birojs izrādījās mazs, bet mājīgs. Un bez krēsla ar galdu bija omulīgs dīvāns ar galdu, uz kura stāvēja kafijas kanna un divas krūzes. Vlads pamāja ar roku uz dīvāna pusi, paņēma pusi un atliecās, jautādams:
– Iedzersim tasi kafijas. Pārlejiet arī man, ar karoti krējuma, ja vēlaties. Šodien jau bija slikta diena, tāpat kā pagājušajā nedēļā, un tagad šī deģenerātu kompānija parādījās, kamēr priekšnieks bija prom. Daniels ātri man pastāstīja par problēmu. Man arī bija jārunā ar šo dupsi Uvarovu, līdz ieradās priekšnieks. Man likās, ka nevarēšu to izturēt, uzsitīšu un iepļaukšu šo Vadimu Uvarovu. Nu tiešām, idiotu ir tik maz. Viņš ar savu uzvedību tikai apkauno vilkačus. Un tas būtu labi, ja viņš būtu tikai parasts vilkacis, jo viņš ir no cienījama klana. Jā, jūtu līdzi viņa tuviniekiem, ģimenē ir melnā avs!
Viņa ielēja stipra izskata kafiju krūzēs un pielēja mums abiem krējumu, pastūma krūzi viņam pretī, un viņa apsēdās uz dīvāna, malkodama karstu, stipru, rūgtu dzērienu, kas viņu uzreiz uzmundrināja un nedaudz pacēla garastāvokli. Mēs sēdējām klusumā un baudījām dzērienu. Neviens no mums negribēja lauzt klusumu. Izdzēris gandrīz visu dzērienu, es joprojām noliku krūzīti uz galda, pagriezos pret Vladu un sirsnīgi pateicos:
– Es gribētu pateikties Danielam, bet viņš nenāks, vai es pareizi sapratu?
Viņš tikko bija iedzēris malku un vienkārši pamāja ar galvu.
Es turpināju, man tikai vajadzēja to dabūt ārā:
– Paldies arī tev, Vlad. Es redzēju, ka tu piecēlies pēc Daniela. Vai varat viņam izteikt manu pateicību? Jo es viņu satiku tikai