Šķiršanās. Mēs vairs neesam tavi. Jolanta Auziņa
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Šķiršanās. Mēs vairs neesam tavi - Jolanta Auziņa страница 1
![Šķiršanās. Mēs vairs neesam tavi - Jolanta Auziņa Šķiršanās. Mēs vairs neesam tavi - Jolanta Auziņa](/cover_pre1370446.jpg)
Šis rīts sākās tāpat kā iepriekšējās trīssimt sešdesmit reizes. Pēkšņi, haotiski un režīmā “Man nav laika pareizi ēst”. Godīgi sakot, kad bērni ies bērnudārzā, es vismaz nedēļu sēdēšu pie loga, dzeršu kafiju un meditēšu, baudot skatu.
Taču pirms šī krāšņā brīža vēl ir aptuveni trīssimt sešdesmit līdz septiņsimt divdesmit saspringta ikdiena mātei, kurai vienlaikus ir divi mazi bērni, un viņas mīļotais vīrs nemitīgi ir kustībā, pelnot iztiku mūsu laimīgajai dzīvei.
"Ak," es pārsteigumā nodrebēju, jūtot kaut ko lipīgu uz pieres, "kāpēc tu meti mammai ar putru?" Tas, ka jūsu brālim šodien ir pirmā dzimšanas diena, nenozīmē, ka jums ir jārīkojas, kā vēlaties!
Mana meita tikai dedzīgi pasmejas par manu piezīmi, liekot man savas dusmas mainīt pret žēlastību. Ar maziem bērniem savādāk nevar būt.
Pabeidzu mūsu brokastis, tajā pašā laikā uzkopju virtuvi un gaidu vīramāti. Šodien mums zīmīga diena, pirms gada piedzima mani mazuļi, pie mums ciemos atbrauks radi. Mana vīra māte laipni pieteicās auklēt dvīņus, kamēr es gatavojos svētkiem. Es nezinu, ko es darītu bez viņas, jo mums nav citas vecmāmiņas.
Man ir tikai lieliska tante, bet viņai ir divi tūkstoši kilometru no šejienes. Un mēs viņu pēdējo reizi redzējām, kad es paliku viena. Tad sākās ģimenes dzīve un darbs, un ne es, ne viņa nekad nevarējām atrast laiku, lai nobrauktu divus tūkstošus kilometru. Un acīmredzot nebija nekādas vēlēšanās. Manas attiecības ar tanti vienmēr bija saspīlētas.
Bet es neļaušos skumjām atmiņām. Šodien ir mani svētki. Un visbeidzot, mana dārgā, mana Glebuška, atgriezīsies mājās.
Izvelku telefonu, ir ziņas no konditores, animatoriem un fotogrāfa. No Gļeba nekā nav.
Viņš, iespējams, vienkārši steidzās pie mums un netērēja laiku zvaniem un ziņām. Un kāpēc, ja mēs drīz satiksimies, vai ne?
Saskaņoju jautājumus pa telefonu un izskrēju uz ielas, pa logu ieraugot vīramāti.
"Anna Nikolajevna, jūs esat atnācis," es priecīgi sveicu sievieti. – Ļaujiet man palīdzēt ar paciņām.
"Protams, es atnācu, Olga, ir manu vienīgo mazbērnu dzimšanas diena, es to nevarēju palaist garām," vīramāte iemet man rokās apmetni, novelk kurpes un dodas iekšā. "Jūs joprojām karinājāt šos stulbos volānus, es tev uzdāvināju izcilu pelēko tilla, tas būtu ideālā harmonijā ar sienām."
"Es nevaru atrasties pelēkā viesistabā, man tas ir bezpersoniski, man vajag gaišu vietu, kas saka, ka šeit ir dzīvība." Kad Gļebs atgriezīsies, es ieteikšu viņam pārkrāsot sienas.
"Tas ir veltīgi, manam dēlam ir lieliska gaume, jums ir jāmācās no viņa, Olenka," Anna Nikolajevna piekāpīgi saka. – Labi, kur ir mani mīļie mazbērni?
"Ejam," es smaidot atbildu, neturpinot mūsu mūžīgo strīdu par mājas dekorēšanu.
Bērni ir priecīgi redzēt savu vecmāmiņu aizņemtības dēļ, viņa nav bieža viešņa mūsu mājā. Mums principā nav bieži ciemiņu, visi apkārt ir aizņemti indivīdi, es vienīgā "sēžu bikses" dekrēta atvaļinājumā. Bet mani neviens neapvaino, es uzskatu, ka esmu laimīgs, un manā dzīvē viss notiek lieliski.
Izskrienu uz ielas un steigšus iekāpu mašīnā. Vēl tik daudz darāmā, gribu sarīkot ideālas brīvdienas mazajiem, un tas nekas, ka tas paliks tikai atmiņā. Pēc tam bērni aplūkos fotogrāfijas, un, iespējams, viņi būs ieinteresēti.
Es vēlreiz paskatos uz tālruni, bet tur nav nekā jauna.
Es domāju, kas pie velna, un pats piezvanu Glebai. Viņam jābūt uz ceļa, ja kaut kas notiks, viņš necels klausuli un strīdēsies mājās, lai novērsu viņu no ceļa. Viņam nemaz nepatīk, kad es zvanu un viņš ir aizņemts. Un šoreiz telefonā skan gari pīkstieni.
Ar īgnumu nometu telefonu uz pasažiera sēdekļa un koncentrējos uz dienu. Gļebs nāks, viņš nekur nebrauks, viņš apsolīja.
Pēc dažām stundām es atgriežos mājās ar virkni ēdiena gatavošanas maisiņu un, protams, savu sapņu kūku. Un atkal es piezvanu savam vīram. Ir pienācis laiks viņam parādīties, drīz ieradīsies viesi, un es sāku uztraukties, ja pa ceļam kaut kas atgadīsies. Bet atkal man neizdodas. Turklāt garie pīkstieni beigās tiek pārslēgti uz automātisko atbildētāju, un no šī brīža ar nākamajiem zvaniem nekavējoties darbojas Gļeba automātiskais atbildētājs.
– Anna Nikolajevna, vai jūs ar Gļebu šodien runājāt pa telefonu? – es noraizējusies jautāju, ieejot viesistabā.
Iztaisnoju kleitu un uzvelku savus mīļākos garos auskarus, ko Gļebs man uzdāvināja mūsu pirmajā jubilejā. Nav nekāda pamata tos nēsāt grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā, un šodien es saģērbjos pilnībā.
"Vai kleitas kakla izgriezums nav pārāk atvērts, Olenka?" Vai nesaslimsi? – vīramāte rūpīgi interesējas. – Un auskari ir labi. Es atceros, ka Glebuška ar mani apspriedās, vai es tev patiktu. Un jā, viņš zvanīja no rīta, runāja par kādu pārsteigumu bērniem, un tad savienojums pazuda.
"Ak, es redzu," es pamāju, "labi, labi."
Es esmu nedaudz aizvainots, ka Gļebs piezvanīja savai mātei, un es pat nesaņēmu ziņu, bet es ātri savedu sevi kopā. Viņa teica, ka savienojums ir pārtraukts, zvans, iespējams, bija īss, Gļebs bija ceļā, un viņš zināja, ka Anna Nikolajevna šodien atnāks pie mums un visu pastāstīs.
Drīz vien sāk ierasties viesi. Ierodas Gļeba sievastēvs, tante un onkulis, viņa māsīca un viņas vīrs. No pāriem ar bērniem tikai mēs ar Gļebu esam draugi no koledžas. Priecājos, ka Toļiks un Maša varēja ierasties, citādi animatoriem būtu bijis praktiski bezjēdzīgi.
“Mīļā, cik brīnišķīgi tu visu sakārtoji, un es esmu tik priecīgs, ka beidzot esam kopā,” pēc bērnu izklaides programmas beigām pie manis pienāk Maša. – Kur ir Gļebs? Man šķita, ka viņa kārtējais komandējums tuvojas beigām.
"Tā tas ir," es ar grūtībām izspiežu piespiedu smaidu, mana drauga jautājums mani aizkustināja ar jaunu raižu vilni par manu vīru, "tā vismaz bija." Es pat vairs nezinu, ko domāt.
– Ak, nevajag, esmu pārliecināts, ka ar viņu viss ir kārtībā! Šķiet, ka viņš no rīta kaut ko uzrakstīja Toļikam uz darbu,” bezrūpīgi atbild Maša.
Viņš rakstīja draugam, bet nenosūtīja nevienu rindiņu savai sievai, kura viņam dzemdēja divus ilgi gaidītos bērnus.
Man galīgi pasliktinās garastāvoklis, un tik un tā ir neatlaidīga vēlme visus ciemiņus sūtīt mājās, bērni jau ir saņēmuši mēneša iespaidus, un man nav ne jausmas, kā es viņus nolikšu gulēt pēc lielas pārpūles.
Bet tad uz braucamās daļas parādās mašīna ar kurjera dienesta zīmi.
"Tas laikam ir Glebuškas pārsteigums," komentē vīramāte, kura arī pamanīja mašīnu.
"Es iešu," es īsi atbildu, atstājot viesus mājā.
"Es tev palīdzēšu, Olenka," Anna Nikolajevna atbild, "pazīstot manu Glebušku, jūs vienatnē ar to nevarēsit tikt galā."
Mēs kopā izejam pa vārtiem, es ātri parakstu kurjera lapiņu, un viņš mums pasniedz divas lielas iesaiņotas dāvanas.
"Man vajadzēja piezvanīt Mihailam Jurjevičam," es neizpratnē nomurminu, skatoties uz visu šo krāšņumu un domājot tikai par to, kur atrodas pats Gļebs, kāpēc kurjers, nevis viņš, atnesa dāvanas bērniem.
Man