Reklāmdevējs trimdā ļaunajiem. Jolanta Auziņa
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Reklāmdevējs trimdā ļaunajiem - Jolanta Auziņa страница 22
![Reklāmdevējs trimdā ļaunajiem - Jolanta Auziņa Reklāmdevējs trimdā ļaunajiem - Jolanta Auziņa](/cover_pre1370463.jpg)
– Nu, Vasja? – Marjaša bažīgi jautāja. – Vai viņš tiešām ir biedējošs?
"Jā, kā es varu zināt," Vasilijs paraustīja plecus. – Mājas tur nav. Vai viņš tiešām dzīvo tajā pusē?
"Un viņam nav māja, bet zemnīca, zemnīca," sacīja Khokhlik. – ES redzēju to.
Viņš gandrīz uzreiz to nožēloja, jo ar vispārēju lēmumu tika nosūtīts rādīt ceļu. Viņš gāja, ievilcis galvu plecos un kautrīgi soļodams ar nagiem, un viņa mīkstais kažoks ik pa brīdim piecēlās kā izciļņa gar grēdu.
Vasilijs sekoja un nožēloja, ka Vilks viņu šoreiz nepavadīja. Ar Vilku viņš jutās pārliecinātāks, tikai nedaudz.
– Skaties, kalnā ir melns! – Khokhlik norādīja ar pirkstu, pagriezdamies. -Tev jāiet tur.
Un viņš aizskrēja prom, spārdīdams putekļus. Viņš steidzās tik ātri, ka, iespējams, uzstādīja rekordu. Vasilijs pat nosvilpa.
Viņš arī uzreiz neredzēja zemnīcu, viņš gāja tai garām trīs reizes, līdz saprata, ka skatās uz ar zemi un zāli aizaugušu sienu, kur durvju vietā bija stabu ierāmēta bedre. Garie stublāji, noliecoties uz sāniem, gandrīz nosedza to.
Vasilijs kādu brīdi stāvēja, sakopot savu apņēmību. Tad viņš mehāniski pastiepa roku, lai pieklauvētu, un saprata, ka nav nekā īpaša, pie kā klauvēt.
– Čau, meistar! – viņš zvanīja.
Mums nebija ilgi jāgaida. Kāds grozījās iekšā, šļakstījās, un, nācis tuvāk, viņš skatījās ārā no tumsas.
Garie mati, līdzīgi sausai zālei, karājās lipīgos pavedienos un nosedza pusi sejas, plāni un sārti. Viena acs bija redzama zem pelēkas, pinkainas uzacis, bet tā vismaz bija īstajā vietā, nevis pierē. Un tur bija tikai viena roka. Ar to vīrietis atspiedās uz zemes, noliecās.
Vasilijs iepazīstināja ar sevi, bet negaidīja atbildi. Pastāstīju viņam par rezervātu, bet nedzirdēju ne prieku, ne iebildumus. Es lūdzu palīdzību un atkal neko nedzirdēju.
"Mēs varētu izmantot vismaz pāris sirpju vai, es nezinu, dārza šķēres," viņš teica. – Lai iztīrītu ezeru, būtu ekskavators ar kausu, bet kur to dabūt… Nu, tu esi kalējs, varbūt vari kaut ko ieteikt? Jums ir zināma pieredze!
Bet viencainais klusēja.
"Labi," sacīja Vasilijs. – Sāksim ar kaut ko citu. Varbūt tev šeit kaut kas pietrūkst? Vai jums ir jāveido kalums? Paņemt āmuru, laktu vai ko citu? Dzelzsrūda?.. Tu esi kurls vai kā?
Un atkal viņš nesaņēma ne atbildi, ne zīmi, ka tiek uzklausīts.
Vasilijs kliedza vēl mazliet. Tad viņš mēģināja ar žestiem izskaidrot, kas viņam vajadzīgs. Tad, atradis zaru, viņš, cik vien spēja, uzzīmēja zemē sirpi un grābekli. Viena acs skatījās, klusēja un nekustējās.
– Uhh! – Vasilijs padevās. – Skaidrs. Varam pieņemt, ka kalēja te nav.
Viņš atgriezās drūms. Diena bija tikko pusceļā, un tik daudz jau bija noticis, un cerība uzliesmoja un tad pazuda.
Vai šī ir cita pasaule vai delīrijs, viens ir skaidrs: jums ir jātiek prom no šejienes, pretējā gadījumā jūs varat zaudēt prātu, izrakt zemnīcu kalna malā un sēdēt tur visas atlikušās dienas. Vasilijs noteikti to nevēlējās.
Tieši vietējiem neko citu nevajag. Virs galvas ir jumts, un jums ir vienalga, vai tas ir necaurlaidīgs. Viņi reizi mēnesī atnes humāno palīdzību, un tas ir labi. Viņam radās tāda ideja, un vismaz kāds to novērtēs! Protams, ir vieglāk sēdēt uz vietas. Droši vien, pat ja kāda brīnuma dēļ viņš atvērs rezervātu un labiekārtos teritoriju, viņi pat nemēģinās. Bet jums joprojām ir jātīra, jāgatavo ēdiens un jāuztur kārtība. Ir nepieciešami ceļveži. Un kādam ir jāstrādā par eksponātu, citādi ko tur skatīties, ja visi slēpjas? Uh…
Kad viņš sasniedza avotu, viņa garastāvoklis pilnībā kritās. Khokhļiks jau kaut kur pazudis, palikuši tikai Mudriks un Marjaša, un no tiem nav nekāda labuma… Viņi arī gaida, cerot, ka viņš ir vienojies ar kalēju, bet kā var vienoties, ja viņš ir kā tukša siena? Būtu labi, ja viņš iebilstu, ar iebildumiem var strādāt, bet Vasilijs nezināja, kā izlauzties cauri klusumam.
"Lūk, mums vajag citu plānu," viņš drūmi sacīja, pacēla no zemes akmeni un aizmeta to tālu prom. – Starp citu, laukumā it kā runāja, ka te izsūtīts arī cara dēls – nu, resnais, šķībs un šķībs. Kur šis ķēms tiek turēts, vai viņš arī ir aizslēgts? Godīgi sakot, vismaz ielieciet viņu vienu būrī un ļaujiet cilvēkiem skatīties naudu, un tad mēs par šo naudu nolīgsim strādnieku komandu. Kā viņu sauc, Velidur?
Mudriks piecēlās un, ne vārda nesakot, kliboja prom. Un arī Marjaša pielēca un nosodoši paskatījās uz viņu.
– Ko, Vasja, vai tu nesaproti? – viņa pārmetoši jautāja, norādot uz Mudriku. – Un pat ja es nesapratu, tas joprojām ir tas pats, kā jūs varat ievietot dzīvu dvēseli būrī? Viņam ir gana ar caru, un neviens no mums to nav pelnījis. Ja tā, tad Kazimiram labāk būtu atņemt mums dzīvības, nekā paciest izsmieklu!
Un viņa viņu pameta. Viņa steidzās pēc Mudrika, panāca, apskāva viņu aiz pleciem, un viņi aizgāja.
Vasilijs apsēdās uz akmens, paskatījās uz Vilku un sacīja:
– Sasodīts. Kāpēc es vienmēr nonāku muļķīgās situācijās? Nu, kā es to varēju uzminēt, vai ne? Sākumā saka, ka viņš ir resns kā muca, un viss greizs, un vispār… Ah-ah-ah, Dievs, es gribu mājās!
Viņš satvēra matus un sēdēja vēl mazliet. Neviena ideja neizdega, viņš arī sastrīdējās ar visiem, un bija izsalcis – ko viņš no rīta ēda, būtu labi, ja divas pankūkas. Tagad Maryasha noteikti netiks pabarota.
"Tā īsumā," sacīja Vasilijs, pieceļoties. "Esmu noguris no tā, bet man nav ko zaudēt." Vilks, celies!
Un, uzsitot sev pa augšstilbu, viņš devās kalnā uz vārtu pusi.
8. nodaļa. Vasilijs nepadodas
Tēvocis Dobrjaks dzīvoja nevis kaza, bet kaza. Sentry. Vasilijs to uzzināja, staigājot pa māju.
Viņš ieradās ar nodomu vēl vairāk strīdēties. Noskaņojums bija tieši piemērots. Bet Dobrjaks nolēma, ka jau visu pateicis, no iekšpuses aizslēdzās un tikai ieteica, kur iet.
Tomēr nevienā no šiem virzieniem nebija pārtikas, un tāpēc Vasilijs nekur negāja.
– Atvērt! – viņš spītīgi noprasīja, klauvēdams pie durvīm. – Mums jārunā. Atveriet, sasodīts!
Bet Kindly pilnībā apklusa, it kā viņa nebūtu mājās.
– Nu, ir par vēlu izlikties! – Vasilijs kliedza. – Es zinu, ka tu esi tur!
Tad viņam ienāca prātā, ka Kindly varētu būt evakuācijas