Reklāmdevējs trimdā ļaunajiem. Jolanta Auziņa
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Reklāmdevējs trimdā ļaunajiem - Jolanta Auziņa страница 20
![Reklāmdevējs trimdā ļaunajiem - Jolanta Auziņa Reklāmdevējs trimdā ļaunajiem - Jolanta Auziņa](/cover_pre1370463.jpg)
Vasilijs atkal nopūtās.
Viņi joprojām devās nevis pie tēvoča Dobrjaka, nevis pie tā, kurš pārvēršas par lāci, bet gan pie braunija Molčana. Puscilts – Khokhlik, viņš iepazīstināja ar sevi pa ceļam – lūdza viņu paskatīties šeit. Tātad, viņš teica, puisis priecāsies, ja apsolīsi viņam māju, un ar viesiem…
Bet Vasilijs kaut ko saprata no prieka un bija gatavs derēt, ka tā nebija viņa.
Durvis atvērās, un Khohliks izlēca ārā, viss izspūris, mati stāvus stāvus. Paskatījies apkārt, viņš pamanīja bļodu un auļoja pret to – uz sāniem, uz sāniem.
"Nu jā…" sacīja Vasilijs. – Sūda stratēģija. Eh, žēl, ka esmu pavisam citā profilā… Tātad, reiz lasīju, kā ievest klientu pirkšanas transā, kaut es varētu atcerēties…
– Raganība? – Khokhlik ar cieņu un bailēm jautāja un kustināja kaķa ūsas, piespiežot bļodu pie krūtīm.
– Komercija! Pagaidiet, nenositiet to. Tātad, tas nozīmē… Sasodīts, nav ko pierakstīt. Īsāk sakot, mēs analizējam mērķauditoriju. Mēs pētām viņas vajadzības un problēmas, vai ne? Izceļam pircēja sāpes…
"Tikai puisim sāpēja muguras lejasdaļa," sacīja Khokhlik. – Oho, kā sāpēja!
– Vai tu, Vasja, rakstāt uz pankūkām dienvidu reģionos? – Marjaša uzmanīgi jautāja. – Ne uz bērza mizas?
Vasilijs nopūtās.
– Kā tad šeit strādāt? – viņš jautāja. – Tātad ar galvu viss kārtībā, vai es izskatos normāli? Es pats iešu parunāt ar tavu onkuli.
Viņš paņēma bļodu no Khokhlika un iegāja mājā.
Tēvocis Molčans viņam neparādījās uzreiz. Viņš vaidēja aiz plīts, aizcirta vecās lādes smago vāku, čīkstēja pa grīdām un lija putekļus no sijām.
Māja bija neērta. Plaukti bija šķībi, zem tiem gulēja māla lauskas, bija saglabājušies tikai koka trauki, bet tie gulēja visur. Galds, kuram pietrūka vienas kājas, atspiedās pret sienu un izskatījās tā, it kā tas tūlīt nokristu. Protams, nebija ne galdauta, ne spalvu gultas, ne taciņas uz soliņiem, un arī pašu soliņu nebija. Jumts nogrima, taču, pirms Vasīlijs paguva novērtēt, vai tas sabruks vai nē, saimnieks acīs satricināja kādu gružu.
"Jā," sacīja Vasilijs, aizvērdams acis un noslaucot seju. – Šeit ir grūti dzīvot. Un tas ir viss Kazimirs, šī… melnā čūska. Sasodīti draudīgi! Agrāk bija dzīve, vai ne? Tautai visu atņēma!
Molčans neiznāca, bet putekļi pārstāja krist.
– Kur te ir taisnība? – Vasilijs skumjā balsī jautāja. – Tā šeit var dzīvot, piemēram, godīgs braunijs? Vai tiešām viņš ir pelnījis tādu māju, un kāda tā māja bez saimniekiem?
Viņš izpleta rokas un pagriezās, un tad neizpratnē pamāja ar galvu.
– Bet Kazimir, šis…
Uzmetis nejaušu skatienu logā, viņš pamanīja, ka trīs cilvēki skatās uz viņu ar sajūsmas pilnām sejām, pat pamājot ar galvu. Khokhlik, vai kaut kas, stāvēja uz mucas. Uh, viņi mani izsita no domām.
"Šis ūsainais nelietis," Vasilijs turpināja, "salauztu viņam muguru." Viņš ne tikai visus šeit ir pazemojis, ne tikai licis mums izskatīties kā muļķiem un neliešiem, bet arī mūs visus šeit nogalinās!
Toreiz Molčans nokrita no sijas, bārdains, nekopts un tik netīrs, it kā būtu iesūkts putekļu sūcēja maisiņā un tagad izkratīts.
–Kas runā? – viņš noelsās, ieplešot acis.
– Jā, visi saka. Jūs neizgājāt laukumā, bet visi pulcējās. Un Tihomirs tā domā, un arī viņa meita. Arī Banniks neiebilda ne vārda, un pārējie piekrita. Kazimirs tevi atsūtīja šeit kāda iemesla dēļ. Lūk, tēvocis Molčan, ko tu domā?
Braunijs skrāpēja viņa pakausi ar gariem, melniem, nagainiem pirkstiem.
"Jā, es gribēju lūgt Borisam labvēlību, ko citu," viņš teica. – Viņam vajadzēja nest kādu labumu, tāpēc viņš to izdomāja, kaut kā iztīrīja zemi.
– Ko, cilvēki par tevi sūdzējās? Vai viņi prasīja Kazimiram, lai viņš tevi dzina?
– Kurš gan būtu domājis sūdzēties, ja cilvēki tā dzīvojuši gadsimtiem ilgi! Viņi prata izturēties pret mums, un, ja viņi izturas pret mums laipni, tad mēs izturamies pret viņiem… Nu, varbūt, jūs nevarat mānīt ļaunos garus kā lietas, tāpēc attieksme pret viņiem ir atšķirīga, tas mums ir jāsaprot. . Neviens nesūdzējās!
"Šeit," Vasilijs pamāja. – Redziet, arī jums, tēvoci Molčan, tas viss šķiet aizdomīgi. Kazimirs cilvēkiem teica melus, vai piekrīti?
– Un tas h! Mēs zinām, netaisnība.
– Ja cilvēki sāk šaubīties par viņa vārdiem? Tu laikam biji labs palīgs, rūpējies par māju. Saimniekiem tevis pietrūks un viņi nožēlos, ka aizgājāt.
"Nu," piekrita Molčans. – Kā mēs bez tā iztiksim? Es biju laipns kaimiņš.
"Viņi par to padomās un gribēs jūs atgriezt." Varbūt viņi sasniegs karali. Tad varbūt tavs karalis padomās, vai es kļūdos? Nu, ja te neviena nav palicis, tad nevar pārbaudīt, vai kļūda ir vai nav. Kazimirs arī melos, ka mēs viens otru nogalinājām, un tas arī viss.
"Paskaties tur," braunijs domīgi sacīja un pēkšņi aizdomīgi samiedzījās. – Pagaidi, labais puisis, vai tad tu neplānoji uzaicināt cilvēkus uz Perlovku, lai viņi uz mums raugās?
– Tātad, vai es vienīgais tā izlēmu? Ikvienam laukumā jautāja, visi piekrita, tieši tā, visi, kas tur bija. Ko jūs domājat, onkul Molčan? Vai būtu slikti, ja mēs šeit celtu māju viesiem, lielu, mājīgu, lai cilvēki nāktu ar ģimenēm, arī bērniem?
Braunijs klusēja, skrāpējot savu bārdu. Viņa acis pilnībā pārvērtās spraugās.
– Galu galā tā mēs pierādīsim cilvēkiem, ka no mums nav ko baidīties, vai ne? – Vasilijs atrada citu argumentu. – Kurš gan labāk pieskatīs viesu namu, ja ne jūs? Šķiet, ka visi saka, ka jūs esat boss. Varbūt, protams, jūs nebūsiet uzdevuma augstumos, un jūs vairs neesat jauns… Kam jūs ieteiktu piezvanīt, lai jūs aizstātu?
"Un es piekrītu," Molčans nesteidzīgi sacīja ar tādām pašām aizdomām. "Es vienkārši nevienam sevi nerādīšu, vai jūs saprotat?" Nu, tu uzcelsi māju, piezvani man, un tagad es iešu gulēt.
Viņš sniedzās krūtīs un iesita to tur, un Vasilijs joprojām stāvēja domās. Šķiet, ka visu darīju pēc mācību grāmatas, pat vectēvu pārliecināju, bet kāda jēga? Kurš to uzcels? Ja tas turpināsies, viņš nesaņems sev nevienu citu palīgu,