Īpaši. Ceļš uz izcilību. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Īpaši. Ceļš uz izcilību - Edgars Auziņš страница 2
![Īpaši. Ceļš uz izcilību - Edgars Auziņš Īpaši. Ceļš uz izcilību - Edgars Auziņš](/cover_pre1372515.jpg)
Viņa izpētīja visu līdz sīkākajām detaļām, pat ieraudzīja skapī nelīdzenu mapi, un viņā uzreiz pamodās ellišķīgs perfekcionisms. Viņa ienīda šo rakstura īpašību.
– Iesaku tās izmēģināt, nenožēlosit. "Es varu jums dot kastīti bez maksas," Raiss piedāvā un izņem no atvilktnes jaunu tablešu kasti.
Aili acīs iemirdzējās sajūsma. Tik dārgus vitamīnus viņai piedāvāja par velti, bet viņa tos nekad neatļautu, jo strādā par vienkāršu žurnālisti, un ar algu par tādiem pirkumiem var tikai sapņot. Meitene vilcinājās, viņai bija neērti lietot šos vitamīnus. Bet, sasodīts, tos viņai dāvina pats veidotājs, pats Kūpers Raiss. Rezultātā Ailijas rokās nonāca kaste. Viņa uzmanīgi atvēra vāku un izņēma vienu baltu, iegarenu tableti. Kūpers pasniedza viņai glāzi ūdens un pasmaidīja. Viņš arī bija ieinteresēts redzēt, kā Aili lietos tableti. Un viņš saprata, ka izdarījis labu lietu, jo uzreiz bija redzams, ka meitenei nav naudas.
Aili iedzēra tableti un neko nejuta. Tā tam ir jābūt. Uz redzēšanos.
* * *
– Rīs, tu vienkārši esi ģēnijs savā jomā! – kāds nepazīstams puisis kādā vakarā Kūperu slavēja par vitamīnu izdalīšanos.
– Paldies, bet tu pārspīlē.
"Mani sauc Rens Trests, es esmu kolekcionārs," puisis iepazīstināja ar sevi.
– Vai jūs vācat tabletes?
Rens iesmējās.
– Nē, par ko tu runā! Mana aizraušanās ir monētas.
– Tātad jūs esat numismāts?
"Jā, mani tas interesē kopš bērnības," sacīja Trests un iedzēra malku ūdens no glāzes.
Viņu ļoti interesēja tikšanās ar Kūperu. Viņš jau ilgu laiku bija dedzīgs fans un sekoja visiem izgudrojumiem. Un, kad viņi pieskārās viņa sāpīgajai tēmai – alerģijām, Rens nekavējoties steidzās uz aptieku un nopirka pāris vitamīnu iepakojumus. Viņš gribēja beidzot justies veselam un neniezēt, ja ēdīs apelsīnus.
– Un ko šajā vakarā dara kolekcionārs? – Kūpers jautāja.
"Man ir alerģija, es nolēmu izmēģināt jūsu brīnumaino vitamīnus," Ren atbildēja.
Rīss pasmaidīja. Šodien viņam tiek pievērsta liela uzmanība, viņš pat ir pārstājis izjust diskomfortu kā agrāk. Pierod.
– Tātad tu jau esi tos izmēģinājis?
– Nē, es nolēmu to darīt jūsu priekšā. Ceru, ka neiebilsti?
"Man ir tas gods skatīties, kā jūs glābjat sevi no alerģijām."
Rens pasmaidīja un izņēma no jakas kabatas tableti. Viss viņā saspiedās bumbā, un viņš juta adrenalīna pieplūdumu asinīs. Viņš ļoti baidījās. Kas? Un tas, ka šie vitamīni viņam var nepalīdzēt.
Puisis nomazgāja tableti ar ūdeni un priecīgi skatījās uz Kūperu, kurš bija neticami laimīgs. Arī Rens neko nejuta.
* * *
Divi smejoši pusaudži izskrēja no aptiekas ēkas un aizskrēja ap stūri. Tur viņi apstājās, lai atvilktu elpu un uzkrātu spēkus tālākai skriešanai.
– Dievs, Dāvij, tu mani drīz ar tādiem piedzīvojumiem iedzīsi zārkā! – tumšmatainā tievā meitene smejoties saka. Viņa stāv ar muguru pret mājas sienu un cenšas normalizēt elpošanu. Viņas mati bija izspūruši un ar tādiem matiem viņa izskatījās ļoti jocīgi.
Dāvijs pasmaidīja un izņēma no kabatas kastīti ar vitamīniem. Viņš priecājās, ka plāns izdevies.
"Mīļā, es drīz kļūšu vesela," puisis saka un sakrata paciņu viņas acu priekšā. Meitene samiedz acis, mēģinot paskatīties uz vārdu, bet ātri padodas, jo viņai ir vienalga. Tā nav viņa, kas tos pieņems.
– Vai esat pārliecināts, ka viņi palīdzēs?
– Nē. Bet es esmu gatavs eksperimentēt.
Puisis atver kastītes vāku un izņem divas tabletes. Viņš tos virpina rokās un smejas. Tie izskatās normāli priekš tik foršām zālēm. Dāvijs iemet tos mutē un norij. Viņš nebaidās, ne no kā nebaidās.
– Vai jūs tiešām varētu izdzert divus no tiem? Vai esat izlasījis instrukcijas? – meitene uztraucas.
– Žanet, tev nevajag būt tādai gļēvai, viena papildu tablete to nepasliktinās, es apsolu.
Dāvijs apskauj savu pavadoni, nogludina viņas izspūrušos matus un noskūpsta viņas kuplās lūpas. Žanetai vēderā plīvo tauriņi, viņa uz minūti kļūst viegla kā spalva… Deivijs atraujas no viņas un apmierināti pasmaida. Viņam ir kaut kāds grandiozs plāns. Patiesībā viņam tas vienmēr ir.
"Tātad, Dāvij, mums jāizlemj, kur šonakt nakšņosim," Žaneta noraizējusies sacīja.
Puisis nobola acis un sāk domāt. Viņš ir viņu dueta smadzenes.
– Iesaku doties uz pamestu pludmali. Laiks jau ir silts un varam tur pārnakšņot.
Žaneta par to domāja, viņa izsvēra plusus un mīnusus. Bet kā gan var pretoties šī puiša piedāvājumam? Viņa apstiprinoši pamāj, un Deivijs satver viņas roku. Viņi ātri aiziet līdz autobusa pieturai, pa ceļam rēķinot, vai viņiem pietiek naudas.
Divdesmit minūšu laikā pusaudži izkāpj no autobusa un dodas lejā uz neapdzīvotu pludmali. Nelieli Mičiganas ezera viļņi sitās krastā, tālumā sarkanā saule noriet aiz apvāršņa… Deivijs skatās laimīgās Žanetes acīs, un viņi skrien uz ūdeni cik vien ātri var, nometuši mugursomas un noguruši. drēbes pa ceļam. Viņi ienirst aukstā, dzidrajā ezera ūdenī un nopeld pāris metrus. Ķermeni caururbj simtiem adatu – ūdens vēl diezgan auksts. Protams, ārā ir tikai pavasara vidus. Dāvijs iznāca pirmais un sāka meklēt meiteni ar acīm. Viņas galva parādījās pāris metru attālumā no puiša, un viņš piepeldēja viņai klāt. Deivijs cieši apskāva nosalušo Žaneti un piespieda viņu sev klāt, cenšoties sasildīt ar atlikušo siltumu. Viņa trīcēja it kā no drudža. Viņas zobi klabēja no aukstuma, bet viņa smaidīja sirsnīgāko smaidu pasaulē. Tāpat arī Dāvijs.
Žaneta izdarīja izvēli. Neviens viņai nepiespieda pamest skolu, pamest mājas un klīst pa pilsētām. Pati meitene nolēma kļūt par brīvu putnu, nebūt atkarīga no citiem un dzīvot pēc saviem noteikumiem. Dāvijs vienmēr bija viņai blakus, pat visgrūtākajos dzīves brīžos. Tāda patiesībā ir viņas ģimene, nevis viņas māte un tēvs ir narkomāni.
Puisis un meitene no ūdens izkāpa tikai tad, kad bija tik ļoti nosaluši, ka neizturēja. Dāvijs savu jaku atdeva Žanetai, bet pats palika sporta kreklā, kuru tieši vakar nozaga no veikala. Viņi uzklāja paklāju uz smiltīm un apsēdās uz tā.