Īpaši. Ceļš uz izcilību. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Īpaši. Ceļš uz izcilību - Edgars Auziņš страница 3
![Īpaši. Ceļš uz izcilību - Edgars Auziņš Īpaši. Ceļš uz izcilību - Edgars Auziņš](/cover_pre1372515.jpg)
Arī Dāvijs šovakar neko nejuta. No rīta viņu gaidīja viss interesantākais…
* * *
– Dakter Pīters, pagaidiet! Mēs nevaram viņu vienkārši atstāt likteņa varā! – rudmatainā meitene lūdzās, panākdama vīrieti klīnikas gaitenī.
– Elīna, saproti, mēs viņu neglābsim. Sākotnēji bija maz iespēju,” ārste mierīgi saka, apstājoties.
Elīnas acīs parādījās asaras, viņa nevarēja to izdarīt, viņa nevarēja aukstasinīgi novērsties no pacienta.
– Tu neesi Dievs, lai izlemtu likteni. Viņa laiks ir beidzies.
– Nē nē nē. "Es nepadošos," meitene protestē, aktīvi kratot galvu.
Doktors Pīters aplika viņai roku ap pleciem un meitene sāka raudāt vēl vairāk.
"Jūsu asaras viņam nepalīdzēs." Neviens viņam nepalīdzēs. Tātad, Elīna, nomierinies, noslauki puņķus un ej uz darbu. “Mācieties būt atturīgākam,” iesaka ārsts un atbrīvo trauslo meiteni no apskāvieniem.
Elīna pagriežas un aiziet, šņaukdama. Viņa paskatās uz rokas pulksteni un saprot, ka ir pienācis laiks iedzert zāles. Bet balss televīzijā viņu aptur. Viņa paskatās uz plašo melno plazmu un ierauga tajā izskatīga vīrieša seju.
– Labdien, mani sauc Kūpers Raiss, un es vēlos jūs iepazīstināt ar jauna veida vitamīnu, kas var mainīt jūsu dzīvi uz labo pusi. Tikai viena tablete dienā, un alerģija pāries, televīzijā saka vīrietis. Šī ir vēl viena reklāma. Kā viņi sanikno Elīnu.
Viņa nopūšas un dodas uz personāla istabu, lai beidzot izdzertu tabletes. Viņas klēpī draudzene Sāra sēž birojā, viņa sveicina Elīnu ar mīļu smaidu. Meitene atbild laipni un izņem no skapja iepakojumu ar savām tabletēm. Sāra ar riebumu vēro, kā viņas draudzene dzer tabletes un pieceļas no krēsla.
– Tātad, mīļā, pietiek ar šo cirku. Ir pienācis laiks to izbeigt,” viņa saka, izraujot meitenei no rokām iepakojumu un iemetot to miskastē. Elīna šokēta skatās uz viņu un nezina, ko teikt.
– Ko tu dari? Pazaudēja prātu? – viņa kliedza.
– Vai esat dzirdējuši par Cooper Rice vitamīniem?
Elīna neticīgi skatās uz savu draugu un gribas raudāt.
– Jā, es redzēju sludinājumu.
– Nu, tas ir lieliski. Tātad, pārģērbsimies un dosimies uz aptieku, kur tās pārdod,” pavēl Sāra.
– Tu joko? Es neticu viņu rīcībai, jo īpaši tāpēc, ka man nav naudas, lai tos nopirktu.
Sāra nobola acis un paņem no krēsla maku.
– Mīļā, man uz kartes ir uzkrājumi. Es krāju ceļojumam uz Itāliju, bet domāju, ka tava veselība ir svarīgāka par kādu nožēlojamu atvaļinājumu.
Elīna sāka negatīvi kratīt galvu.
– Nē, pat nedomā par to.
Viņas draudzene satver viņas roku un velk uz izeju. Elīna pretojas, taču spēki nav vienādi. Protams, ja salīdzina to izmērus, tad Sāra svara ziņā ievērojami pārspēj Elīnu. Tāpēc viņai bija apzinīgi jāseko draugam.
Izgājuši no klīnikas ēkas, viņi iegāja lielā aptiekā. Sāra piegāja pie kases un pasūtīja vitamīnus. Elīna stāvēja malā un apskatīja spiediena mērīšanas iekārtu. Viņai nebija vienalga šīs "burvju" tabletes. Viņai īsti nerūpēja tas, kas notiek viņas dzīvē. Viņa ir neveiksminiece Elīna, viņa nezina, kā šajā dzīvē kaut ko darīt. Viņa var pat desmito reizi pagatavot pamata olu kulteni, un pēc tam šo kulinārijas šedevru nevar ēst.
Sāra laimīga pasniedza draudzenei tablešu kastīti, un Elīna nespēja valdīt emocijas. Viņa raudāja tik sirsnīgi un bērnišķīgi, ka Sāra neizturēja un apskāva viņu, skūpstīdama viņas pakausi. Viņa mīlēja Elīnu no visas sirds, lai gan bija viņu pazinusi tikai nedaudz vairāk kā gadu. Meitene viņas labā bija gatava darīt visu, lai vismaz reizēm draudzene justos laimīga.
Elīna izņēma tableti no iepakojuma un apskatīja to no visām pusēm. Šķiet, ka tā ir visparastākā un neievērojamākā tablete. Viņa joprojām viņai neuzticējās. Taču Sāra izskatījās ar tādu skatienu, ka meitenei šis vitamīns jāliek mutē un jānomazgā ar minerālūdeni, ko viņa nopirka kopā ar zālēm.
Meitenes saskatījās un smējās. Protams, Elīna neko nejutīs tagad un pat pēc trim stundām. Rezultātu viņa uzzinās rīt…
* * *
Kalebs gaidīja citu klientu savā kabinetā, kura sienas bija nokrāsotas gaiši zaļā krāsā. Apkārt bija daudz dažādu ziedu veidu, viņa māsa tos vienkārši dievināja. Puisis griež rokās zīmuli, jo viņš ir noraizējies, un pēc minūtes atskan lūstoša koka skaņa. Mani nervi pazuda.
Martins drīz būs šeit, viņš ir klients un arī Kaleba labākais draugs. Un arī skarbs kritiķis. Ne tikai pēc dvēseles, bet arī pēc profesijas. Tieši viņš deva Kālebam pārliecību un uzvarēja viņa iekšējos dēmonus. Tikai puiša nemitīgās kritikas dēļ viņš kļuva drosmīgāks un varēja mācīties par psihologu, lai gan patiesībā neko no tā nesaprata. Viņam nepatika “saraujas”. Tagad Kalebs sēž plašā birojā pašā Dalasas centrā, dārgā ādas krēslā un šikā melnā biznesa uzvalkā. Viņš ir bagāts, ne pasakaini, bet pietiekoši bezrūpīgai dzīvei. Kalebs nav prasīgs finansiāli. Dvēselē viņš ir tukšs.
Un nelaimīgs.
Neviens Mārtiņa pārmetums vai sauciens nevar iemācīt Kālebam kādu sirsnīgi mīlēt. Tukšs. Tā viņš sevi sauca.
Martins ielauzās sava drauga personīgajā telpā bez klauvēšanas vai atļaujas ienākt. Kā vienmēr. Tik bezceremoniski un egoistiski.
Keilebs nolika zīmuļa paliekas uz galda un mēģināja smaidīt. Viņam neveicās. Sirsnība nav viņa stiprā puse.
"Sveiki," Mārtiņš sveicina un apsēžas uz klienta krēsla. Viņš izskatās nopietns un uz kaut ko koncentrējies. Lai gan viņš nekad neatšķiras.
"Sveiks," Kalebs atbildēja un ērtāk apsēdās savā krēslā. Viņa draugs lika visiem justies neērti, tiklīdz viņš ienāca istabā. Kara teica, ka viņam ir spēcīga aura. Viņa ir tā, kas visus atbaida. Bet Kālebs neticēja ne visādām aurām, ne hiromantijām, ko viņa māsa tik ļoti mīlēja.
"Man ir svarīga lieta, es atnācu iemesla dēļ," Mārtins mierīgi saka un izņem no kabatas mazu baltu kastīti, tad uzmanīgi noliek to uz galda. Viņa skatiens lēnām pievēršas Keilebam, un viņš gaida kādu reakciju.
Keilebs pārsteigts skatās uz iepakojumu un nezina,