Maģa kara līgava. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Maģa kara līgava - Edgars Auziņš страница
![Maģa kara līgava - Edgars Auziņš Maģa kara līgava - Edgars Auziņš](/cover_pre1376794.jpg)
Tu atsakies no vienas lietas, uzņemies citu un tā visu dienu. Tas ir tas, kas ar mani notika šodien.
Bet es sākšu no sākuma. Reiz dzīvoja maza meitene, kuru pilsētā visi sauca par Vasju, jo viņas tēvs ļoti gribēja dēlu, bet tas nebija liktenis. Makšķerēju, cīnījos, piedalījos kautiņos pagalmā, zināju, kā rīkoties ar āmuru un urbi. Tētis priecājās, bet mamma tikai nopūtās, ka Vasilisa ir meitene.
Zināju, ka esmu meitene, taču kleitu šūšana lellēm un tējas dzeršana ar plastmasas tējas komplektu mani nekad nav uzrunājusi. Nu, es nevaru runāt ar lellēm vai iemalkot krūzi, izbolot acis, it kā es dzeru dievišķo nektāru. Tas ir tik karikatūriski un nedabiski!
Varēju stundām sēdēt un skatīties uz ūdens virsmu, gaidot, kad zivs beidzot paliks izsalcis. Ar sajūsmu klausījos sava tēva un viņa draugu stāstus, lai gan sapratu, ka mūsu Zatopkā vaļu nav.
Jūs saprotat, ka man gandrīz nebija draugu, izņemot Ļenku, manu kaimiņieni nolaišanās laukumā. Mēs bijām draugi, varētu teikt, piespiedu kārtā, jo mūsu vecāki bieži organizēja kopīgas brīvdienas.
Biju ar puišiem uz karatē, bet uzreiz teikšu, ka nebiju vienīgā meitene, lai citas meitenes tā nedomā. Es strādāju ar azartu un piedalījos konkursos.
“Mana meita dosies uz sportu,” priecājās tētis un meklēja, kur es varētu attīstīt savu potenciālu un atrast kaut ko dzīvē.
Tika nolemts mani sūtīt uz galvaspilsētu, jo esmu tik gudra meitene.
Veselu gadu mācījos Olimpiskās rezerves skolā, bet vienā man jaukā dienā mūs aizveda uz kārtējo ārpusskolas pasākumu. Man bija jāapmeklē mākslinieciskās kalšanas meistarklase.
Tagad pat neatceros, kā tas bija saistīts ar sportu, bet tā sāka griezties mana likteņa rats. Šīs nodarbības laikā es vienkārši “saslimu” ar šo reto profesiju.
Mani vecāki bija šokēti, kad es teicu, ka sapņoju par metāla kalšanu, lai vienā eksemplārā radītu ar rokām darinātus šedevrus.
– Kā tā, bērns? – mamma nesaprata. – Tik daudz gatavoties, tik ļoti censties, iet uz treniņu bezdievīgā stundā un atteikties no visa?
Beigās tika nolemts, pareizāk sakot, zvērēju, ka saņemšu metāla mākslinieciskās apstrādes diplomu.
Lai gan mani vecāki nesaprata izmaiņas, viņi mani atbalstīja, kā vienmēr. Es centos vairāk nekā jebkurš cits. Grupā bijām divi: es un Katja. Diezgan mazas miesas būves meitene viņu varēja notriekt ar skatienu vai ar dūri uzreiz nosūtīt uz traumatoloģijas nodaļu.
Mēs ar viņu apmeklējām visus izvēles priekšmetus un bijām kalvē līdz tumsai. Augstā temperatūra mani neuztrauca, un arī viņa netraucēja; es būtu varējis strādāt vairākas dienas, ja tās nebūtu piespiedušas gulēt. Tā kļuva par manu dzīvi un aizraušanos. Visu savu iztēli veltīju darbam.
Diplomdarbam uztaisīju balkonu, kas noklāts ar rozēm, kas laikus bija sasalis. Tagad viņš iekārto manu vecāku dzīvokli, lai viņi saprastu, kāpēc es pametu sportu.
Pēc studiju beigšanas nodibinājām savu biznesu, kas diezgan ātri attīstījās. Klienti mūs ieteica, tāpēc mutiska reklāma bija labāka reklāma nekā internets. Pēdējo desmit gadu laikā divas reizes esam paplašinājuši savu skaistuma ražošanas teritoriju, kā savu darbu saucām savā starpā.
Es jau sen sāku griezt īsu matu griezumu, lai mati netraucētu, zilās acis un tumšie mati radīja patīkamu kontrastu, tāpēc vīrieši no manis nevairījās, bet es nevēlējos apprecēties vispār. Lūk, vēl viena lieta – novērst uzmanību no tā, ko mīli!
Katja izrādījās intelektuāle, tieva kā laternas stabs un valkāja brilles. Viņi izveidoja krāsainu pāri, kas viņiem netraucēja izturēties vienam pret otru ar cieņu. Nesen viņi ieveda Mašu dārzā, un es jutos labāk, jo mans partneris devās uz darbu.
Vecāki pēkšņi piezvanīja un kategoriskā tonī paziņoja, ka ved mani uz kalnu kūrortu slēpot un negrib neko dzirdēt.
"Tu esi pilnīgi traka ar savu darbu," mana māte stingri sacīja. "Mēs ar tēti nekļūstam jaunāki, bet es gribu tevi redzēt, bet vai tu atbrauksi pie mums ciemos?"
"Meitiņ, nepretojies," tēvs pasmīnēja, "tur ir ļoti labi." Nogāzes labas, daba skaista, kalnu gaiss tīrs. Brauksim kopā un papļāpāsim.
Atteikt viņiem nebija mans spēkos, viņiem ir taisnība, mēs reti redzam viens otru. Tā nu es sāku krāmēt koferi atvaļinājumam.
– Un kas? – Katja smejoties teica: “Tu turpini trenēt rokas ar āmuru, un tad izstiepsi kājas!” Uz priekšu, es varu tikt galā. Toļiks palīdzēs, ja kas.
– Kā? – ES smējos. – Morālais atbalsts?
– Un kas? Arī šī ir palīdzība, jūs vienkārši neesat to izmēģinājis.
– Es pieņemšu tavu vārdu.
Un nu ir pienākusi izbraukšanas diena. Un šī nemiera un nemiera sajūta neļāva man mierīgi gaidīt līdz vakaram, kad pacēlās mūsu lidojums.
Esmu jau iztīrījusi visu dzīvokli, divas reizes pārkārtojusi lietas, vēlreiz izmazgājusi matus, laistījusi puķes, izslēgusi ledusskapi.
Lidostā pastāstīju vecākiem par savu stāvokli.
"Es nezināju, ka jums ir bail no lidošanas," tēvs sarauca pieri.
"Es nekad neesmu lidojusi," viņa paraustīja plecus.
"Bet tas ir pareizi," sacīja mana māte, "tas ir labi, tas ir tikai tā, jūs iedzerat tableti." Ja jūs nebaidāties sildīt metālu, jūs arī šeit izturēsit.
Viņi vairs nekavējās pie šīs tēmas, jo tika paziņots par mūsu lidojumu. Mēs visi apsēdāmies, lidmašīna pacēlās, un es pat aizmigu, bet man nebija lemts šajā pasaulē mosties.
Es vairs nezinu, kas notika ar navigācijas instrumentiem, no kurienes radās migla un kā mums izdevās ietriekties kalnā, bet es uzzināju, ka ir arī citas pasaules, grāmatas nemeloja.
2. nodaļa
Asilisa
Lēnām atguvu samaņu, dzirdēju kaut kādas skaņas, kaut kas čīkstēja, čaukstēja, pat īsti nevarēju saprast. Likās, ka mans ķermenis vairs nepiederētu man. Gravitācija ir milzīga. Nav iespējams elpot.
Slimajā balsī brieda doma, ka man varētu būt uzkritis kaut kas smags, tāpēc arī sajūta. Jums vajadzētu justies pašam, kā viņi māca, sniedzot pirmo palīdzību. Šķiet, ka man nav neviena, kas to nodrošinātu. Jums būs jāpalīdz sev.
Taču šīs gudrās domas nevēlējās korelēt ar darbībām, jo arī rokas tik tikko nejutu, tāpēc pagaidām pa sniegu paspēju pārvietoties ar pirkstu galiem.
Parādījās slikts pieņēmums, ka es salstu. Bet kāds kauns! Izdzīvo lidmašīnas avārijā un sasalst sniegā! Šāda netaisnība man sasauca asaras. Tie sakrājās acu kaktiņos un šķita karsti, salīdzinot ar auksto ādu.
Bet bērnībā domāju, ka nodzīvošu ilgu un laimīgu mūžu. Šī sajūta mani nekad nav atstājusi. Es nekad neesmu bijusi nomākta, nekad neesmu cietusi no nelaimīgas mīlestības, nekad neesmu cietusi no neziņas, ko darīt dzīvē.