Sos! Mans priekšnieks ir asinssūcējs. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Sos! Mans priekšnieks ir asinssūcējs - Edgars Auziņš страница 21
![Sos! Mans priekšnieks ir asinssūcējs - Edgars Auziņš Sos! Mans priekšnieks ir asinssūcējs - Edgars Auziņš](/cover_pre1378532.jpg)
– Man ir laba elastība. Es varu tikt galā ar zibeni bez ārējas palīdzības.
– Elastība ir laba, Sņežana Viktorovna. Un jauks dupsis un krūtis ir vēl labākas. Ejam uz.
Es atviegloti izelpoju, kad atrodamies zālē. Proshmandovka jeb Viktorija paliek bez dzīvesbiedra. Izskatās pēc tipiskas lelles, ko neapgrūtina inteliģence. Tērps, jā, atklāj, jo krūtis ir izvirzītas, un kleita ir īsa. Bet, ņemot vērā, ka tagad ir silts, es neredzu neko kritisku.
Krotovs pat nemēģina izlikties, ka viņu interesē saruna. Drīzāk viņu kaitina tas, ka jāgaida viņas jau novēlotais vīrs.
Nez kāpēc es viņas vīru iztēlojos kā vecu izvirtuli, kurš iekritis jaunā muļķī. Bet pat savā ļaunākajā murgā es nevarēju iedomāties, ka tās būs putas, kas salauza visu manu psihi ellē.
Es nevaru ne ieelpot, ne izelpot. Es ieroku nagus savā ādā, līdz sāp, lai atjēgtos un vairs neskatītos uz šo naidpilno seju. Piecu gadu laikā šī būtne gandrīz nav mainījusies. Gandrīz piecus gadus. Pieci! Un šķiet, ka tas viss notika vakar.
Un tomēr man vēl jādzeguzē aiz restēm. Ne par zādzību, bet par slepkavību. Kad šī netīrība man piemiedz aci, es neapzināti sāku ar acīm meklēt kaut ko tādu, kas varētu izspiest viņa acis. Es nevaru to atrast. Bet es apjucis un sāku elpot. Jau progress. Cik viņam tagad ir gadu? Trīsdesmit? Un viņš jau ir nokļuvis tik augstu, ka viņš par kaut ko kaulējas ar Krotovu?
– Tava sieva mums jau stāstīja par tavu ceļojumu, Igor.
– Un mēs ar Viku neesam precējušies.
“Lelle” izaicinoši izliek lūpas, acīmredzot izrādot aizvainojumu pret vājo, kurš par viņu nerūpējās. Necilvēks pat nemēģina izlikties, ka viņam ir interese runāt. Manī sadedzina caurumu.
Es paskatos uz savām plaukstām. Un tas arī viss, tas mani ļoti aizkustina. Ar galvu saprotu, ka tie ir tīri. Bet sajūta ir pavisam cita. Es esmu netīrs un manas plaukstas ir lipīgas. Tik lipīga, ka man paliek slikti.
"Piedod," es tikko dzirdami saku un pieceļos no galda.
Lai gan man ir papēži, es tik ātri nonāku tualetē, it kā es būtu tajos skraidījis visu savu dzīvi. Ieslēdzu ūdeni un ieziepēju rokas. Es nikni berzēju plaukstas, līdz tās sāk degt. Bet, lai cik daudz es tās mazgātu, lipīgā sajūta nepazūd.
Izslēdzu ūdeni un aizveru acis. Es joprojām nevaru to nomazgāt, neatkarīgi no tā, cik daudz es skrubēju. Ar mani viss būs kārtībā. Man vairs nav sešpadsmit. Un Krotovs ir man blakus. Lai cik smieklīgi tas neizklausītos, tev ir jāpaliek viņa tuvumā.
–Vai tev manis pietrūka, Sniega bumba? – asi atveru acis un mans skatiens nokrīt uz atspulgu spogulī. Es lecu uz sāniem. – Es esmu ļoti. Es tevi tik daudz meklēju un joprojām bez rezultātiem. Un tad tu atradi sevi.
– Vienkārši pieskarieties man.
– Protams, ka jā. Tagad visam ir divdesmit viens pluss. "Jūs tagad esat pieaugušais," Igors saka un smīn. "Tu esi kļuvusi vēl skaistāka," viņš pievelk roku pret maniem matiem, uz kuriem es strauji parautu un izdodas viņam paslīdēt garām.
Es pēkšņi atveru durvis no tualetes un paklupu uz tiem sasodītajiem papēžiem. Par laimi, man sekojošais ķēms mani nepanāk.
"Es vakarā atnākšu pie tevis kā parasti," dzirdu aiz muguras un joprojām nevaru izturēt, pagriežos un parādu viņam savu vidējo pirkstu.
Tas ir stulbi, bērnišķīgi, bet es ne uz ko citu neesmu spējīgs.
Piecpadsmit minūtes šķiet smags darbs. Savādi, bet Vika viņu izglābj. Dažreiz viņas muļķības mani atjēdz.
– Forša mūzika. Vai jūs zināt, kas spēlē?
– Šopēns.
– Kāda grupa? Jauns? – hmm…
– Tā nav grupa, bet gan komponists.
– Man patīk. Vai viņš ir vietējais?
– Ja atmiņa mani neviļ, viņš ir polis.
– Vai viņš šeit koncertē?
Nopietni? Krotovs, uz “intelektuāļa” jautājumu, vairs nespēj atturēties un skaļi smīn.
– Tā vairs nav. Viņš nomira.
– Ak, cik žēl. Ilgu laiku?
"Jā, viņš nomira otrdien, Dievs atpūtina viņa grēcīgo dvēseli," sarkastiski saka Krotovs, pieceļoties no galda. Viņš pieliecas pie manas auss un čukst: "Saņemiet drosmi."
Ar Viku paliekam divatā uz kādu pusstundu. Īss pārtraukums un Krotovs kopā ar putām atgriežas pie mūsu galda. Neskatoties uz mūsu īso pazīšanu, es skaidri nojaušu, ka mans priekšnieks tagad ir nokaitināts. Tas nozīmē, ka tas, par ko viņš sākotnēji vienojās ar Igoru, aizgāja uz vienu vietu.
Viss, par ko es sapņoju, ir pēc iespējas ātrāk izkļūt no šejienes, taču, kā laime, mūsu tikšanās ar to nebeidzas. Visi sāk dzert. Krotovs stipro alkoholu lieto aktīvāk nekā citi. Ar to man vēl nepietika. Tas turpinās vairākas stundas, līdz viņš pats mani atlaiž ar vārdiem “tu vari iet peldēties”. Kā izrādījās, piedzēries Krotovs ir laipns.
Man vairs nevajag nekādu jūru. Es ieslēdzos istabā. Manā galvā ir tikai sliktas domas. Un tie visi noved pie viena – vai ir viegli iegūt tieši tādu pašu atslēgu pie manām durvīm. Galu galā apkopējas kaut kā ienāk. Ko ir vērts šim švakam, ja viņam ir nauda, ienākt manā istabā? Laikam nekas.
Pēc stundas sāku lēnām trakot. Rezultātā es aizvelku divus naktsgaldiņus līdz durvīm. Ķēdi izmantoju arī pie durvīm. Vismaz visu dzirdēšu.
Vēl pusstundu cīnos ar iestrēgušo zibeni un atmetu šo postošo biznesu kā traks. Iekrītu gultā un, neskatoties uz visiem notikumiem, nez kāpēc ātri aizmiegu.
Es pamostos no klauvējiena pie durvīm. Mana sirds sitas kā traka. Tomēr, neskatoties uz savām bailēm, es klusi tuvojos durvīm.
– Atveriet, Sņežana Viktorovna. Jūsu atvaļinājums ir beidzies.
Ja kāds man šorīt būtu teicis, ka es priecātos dzirdēt Krotova balsi, es būtu pagriezusi pirkstu pie deniņa. Pārvietoju naktsgaldiņus un nolieku tos vietā.
Ielaidu istabā krietni piedzērušos Krotovu ar viskija pudeli.
"Pastāsti man, mans mazais holesterīna zēns, no kurienes jūs pazīstat Igoru un cik ilgi."
– Kas tev teica, ka es viņu pazīstu? Viņš?
– Manas acis, mīļā.
"Es viņu nepazīstu," es pārliecinoši saku, skatoties Krotova acīs. – Jums jādodas pie oftalmologa.
“Redzi,