Sos! Mans priekšnieks ir asinssūcējs. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Sos! Mans priekšnieks ir asinssūcējs - Edgars Auziņš страница 9
![Sos! Mans priekšnieks ir asinssūcējs - Edgars Auziņš Sos! Mans priekšnieks ir asinssūcējs - Edgars Auziņš](/cover_pre1378532.jpg)
"Bet man to nevajag, man ir viss," paņemu krūzi no galda un strauji pagriežos. Paceļu no krēsla jaku un izeju no kabineta.
* * *
Ir ārkārtīgi grūti koncentrēties uz Krotova bijušā palīga atstātajiem norādījumiem un grafiku. Manas domas skrien un, šķiet, pirmo reizi esmu panikā par gaidāmajiem darbiem. Darba vietā ir tik daudz papīru un lietu, ko esmu redzējis tikai filmās. Galu galā man ir labas attiecības ar datoru. Es varu tikai rakstīt, un arī tad ne ātri. Jā, atšķirībā no Veras esmu tālu no interneta. Labi, viņa man palīdzēs. Bet viss pārējais…
No pirmā zvana es gandrīz nosūdu sevi no bailēm. Viena lieta ir pārliecinoša: Krotova grafiks, kurā norādītas tikšanās vietas ar kas zina, kas. Bet kas var sarunāt tikšanās un ko viņi var nosūtīt? Dievs, es gribu atgriezties stendā. Un šeit ir auksti. It kā kāds apzināti pūstu uz mani aukstu gaisu.
– Vai tu pierodi? – paraustu no vietas, kad aiz muguras izdzirdu pazīstamu balsi.
"Jā," es saku pēc iespējas mierīgāk, skatoties tieši uz Krotovu.
– Lieliski. Esiet pacietīgs vēl dažas stundas, un es jums atdošu daudz laika," tu padevies man kā suņa piektā kāja. – Vai vēlaties atgūt savu krūšturi? Jums tikai jājautā.
"Es domāju, ka jums viņš ir vajadzīgs vairāk, spriežot pēc tā, ka nevēlaties no viņa atvadīties."
– Man? – paskatās uz manu blūzi. "Tavi sprauslas stāv kājās no aukstuma, ko es šeit ienesu ar gaisa kondicioniera palīdzību," es pēkšņi aptinu jaku un aizpogāju vienīgo pogu. Muļķības! – Tātad, es domāju, ka tev viņu vienkārši vajag – Kungs, kāda lopu ferma taisa tādas kazas?! "Bet jūs esat viens no tiem cilvēkiem, kuri nezina, kā jautāt." Tas ir slikti, Sņežana Viktorovna. Uzziniet. Nosūtiet šo dokumentu pa faksu. Numurs ir šeit,” viņš pasniedz man mapi. – Dari tā. Vai arī jūs nezināt, kā?
"Es varu visu," es pārliecinoši meloju.
– Apbrīnojami. Nelaid nevienu manā kabinetā.
Un tiklīdz Krotovs ienāk savā kabinetā, mani pārņem panika. Kā to izdarīt?! Es tuvojos briesmīgajai lietai, ko lepni sauc par faksu un… stuporu.
– Dievmāte, kas tas par skaistumu? – es vēlreiz saraujos no nepazīstamas balss, kas pēkšņi atskanēja man aiz muguras.
Vīrietis, apmēram tikpat vecs kā Krotovs, apmēram trīsdesmit pieci.
– Es nezinu, kas jūs esat, bet tagad Daniils Leonidovičs nepieņem.
– Jā, izdrāž viņu. Kas tu esi?
– Viņa jaunais palīgs.
– Jauki. Nosaukums?
– Sņežana Viktorovna.
– Klase. Mēs bieži redzēsimies. Es te strādāju. Ļaujiet man uzminēt, jūs nezināt, kā nosūtīt faksu? – es nomākts pamāju. – Ļaujiet man palīdzēt, tas nav nekas sarežģīts. Šeit ievietojam vajadzīgo dokumentu,” viņš no mapes izņem papīra lapu. – Tagad paņemiet telefonu un sastādiet numuru. Un pēc tam: iepazīstieties ar sevi, no kurienes esat un standarta frāze “lūdzu, pieņemiet faksu”.
Es daru visu, kā viņš teica. Jums nav jābūt zīlniecei, lai saprastu, kā šis puisis uz mani skatās. Mēs zinām, mēs izturējām. Tomēr varat būt pacietīgs, lai nosūtītu šīs muļķības. Es mirstu, kad meitene otrā telefona pusē saka: "Es sāku".
– Vai tu dzirdi skaņu? – es pamāju. – Tagad jūs nospiediet sākuma pogu. Noliec klausuli un gaidi – šķiet, kamēr papīrs gāja cauri šai lietai, cita cūka mani nopētīja no galvas līdz kājām. – Un tu pārzvani nedaudz vēlāk.
– Par ko?
– Lai noskaidrotu, vai ar dokumentu viss ir kārtībā. Snezhana, tas ir. No kurienes tu nāc, skaistulīt?
– No dzemdes. Mēs visi nākam no turienes,” un es atkal nodrebos. Es nebūtu domājis, ka priecāšos redzēt citu zvēru.
– Ak, mūsu priekšnieks ir ieradies. Sņežanočka, atzvani un pajautā, vai ar dokumentu viss kārtībā.
– Nav nekādas vajadzības nevienam atzvanīt. Pirmais nosūtīšanas noteikums ir skatīties, kādu dokumentu sūtāt. Bet neviens no jums nepamanīja, kādas muļķības jūs sūtījāt. Tu esi idiots, jo tevi apbūra Sņežanas Viktorovnas dupsis. Un jūs, jo jūs lūdzāt, lai šis idiots ātri palīdzētu jums nosūtīt dokumentu. Tad jūs droši vien būtu likuši viņam izdrāzties, bet es pārtraucu. Var jau nosūtīt, es atļauju.
"Viņš tā joko, Sņežanočka." Danija ir traumēta persona. Tā ir viņa aizsardzības reakcija. Starp citu, es sevi neiepazīstināju…
"Viņai pietiek zināt, ka esat mans vietnieks." Un nav svarīgi, kā viņu sauc,” viņš pievērš skatienu man.
– Bet kā lai es…
– Tāpat kā visi citi, kad viņi neatceras vai nezina vārdu – "atvainojiet, lūdzu" vai "Vai varat man pateikt." Lai gan viņam jūs varat vienkārši “hei”. Un jā, viņš var iespļaut kafijā, kad vien vēlaties. Starp citu, tagad atnes mums divas kafijas.
“Lūdzu, nespļauj,” smaidot saka kopumā ne pārāk sliktais deputāts, tuvojoties Krotova kabinetam.
Neskatoties uz Krotova kārtējo pārbaudi un viņa vietnieka taukainajiem skatieniem, man nez kāpēc paceļas garastāvoklis. Un vai nu no bailēm, vai no tā, ka uzgaidāmajā telpā kļuvis silti, es aizmirstu par aukstumu.
Uzvāru divas kafijas un ar paplāti dodos uz biroju. Un te atkal turpinās pārbaudījums, ko sauc: izturēt divu uz dīvāna sēdošu indivīdu skatienu.
Es nezinu, ko es sagaidu no Krotova brīdī, kad atrodos tieši viņu priekšā. Bet noteikti ne to, ka viņš tik negaidīti un skaļi atsitās pret kafijas galdiņu, it kā kaut kas būtu uzsprādzis. Es arī negaidīju, ka no šī "sprādziena" izlīšu kafiju. Uz viņu…
6. nodaļa
– Dāvā māti! – kliedzot pielec no dīvāna.
– Nav jēgas tā sist pa galdu! – es kliedzu atbildē, satverot paplāti ar plaukstām.
Velti. Man nevajadzēja to izstāstīt. Skatos uz nosarkušo Krotovu, kura acīs pirmo reizi redzu kaut ko līdzīgu panikai, un nezinu, ko ar sevi iesākt. Un tikai viņa vietnieks pat nemēģina slēpt savus smieklus.
– Daņečka, novelc bikses, citādi tu dabūsi Faberžē sūdus.
– Bāc tevi!
– Sapratu.