Venēcijas mīla. Džordžeta Heiere
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Venēcijas mīla - Džordžeta Heiere страница 20
![Venēcijas mīla - Džordžeta Heiere Venēcijas mīla - Džordžeta Heiere](/cover_pre154341.jpg)
– Jūs esat lielu pateicību parādā lordam, – Edvards nopietni atbildēja. – Es to nenoliedzu, taču nez vai jūs varētu sagaidīt, lai es neuzskatu jūsu pateicību par ļaunumu. Diemžēl es baidos, ka sekas var būt tālejošas.
– Kādas sekas? Ceru, ka jūs man paskaidrosiet, kas ar to ir domāts, jo es to patiešām nesaprotu! Vienīgās sekas, kuras es apzinos, ir satikšanās ar patīkamu kaimiņu un atklājums, ka Negantais barons nepavisam nav tik melns, par kādu ļaužu mēles bija viņu izdaudzinājušas!
– Saprotams, ka jūs nepazīstat pasauli, Venēcij, taču jūs nevarat neapzināties ļaunumu, kāds ceļas no saiešanās ar cilvēku, kuram ir tāda reputācija kā lordam Deimrelam! Es pats nebūt nevēlētos kļūt par viņa draugu, un jūsu ārkārtīgi delikātajā situācijā jāteic, ka visas izjūtas saceļas pret šādu pazīšanos!
– Quousque tendem abutere, Catilina, patientia nostra? – Obrijs nikni nopurpināja.
– Ja vēlies, lai es tevi saprotu, Obrij, tev nāksies runāt angliski. – Edvards paraudzījās uz viņu. – Es nepretendēju uz mācīta vīra statusu.
– Tādā gadījumā es nocitēšu kaut ko tādu, ko tu spēsi pārtulkot! Non amo te, Sabidi!
– Nē, Obrij, lūdzu, nevajag! – Venēcija lūdzās. – Tās ir muļķības, un dusmoties par to ir vēl muļķīgāk! Edvards tikai kārtējo reizi raizējas par pieklājības normām, bet to pašu dara arī Deimrels! Kad tu tik ļoti aizkaitināji nabaga aukli, ka viņa piedraudēja tevi atstāt, mans mīļais, lords piekodināja viņai palikt, lai sargātu manu reputāciju! Varētu padomāt, ka es esmu mazs bērns, kuru nākas uzmanīt!
Edvarda saspringtie vaibsti mazliet atslābinājās, un viņš, viegli smaidot, pavaicāja: – Nevis nopietna pusmūža sieviete? Viņa gaišībai ir taisnība, un es nešaubīšos apgalvot, ka tas pamaina manu viedokli par viņu uz labo pusi. Tomēr man gribētos, lai jūs pārtrauktu Obrija apciemošanu. Viņš nav tik ļoti savainots, lai jūsu klātbūtne būtu nepieciešama. Ja jūs nākat tikai tāpēc, lai viņu izklaidētu… nu, man jāteic, lai kā tev tas varētu nepatikt, Obrij… ka, manuprāt, tu esi pelnījis palikt bez kādām izklaidēm! Ja tu būtu klausījies vecāku un gudrāku cilvēku padomos, tad šāda neveikla situācija nebūtu radusies. Es pret invaliditāti izjūtu tik lielu līdzjūtību kā neviens, tādēļ tavi mēģinājumi doties izjādēs ar tik spītīgu dzīvnieku kā tavu bēri ir nepiemēroti un pat muļķīgi. Es tev to teicu no paša sākuma, bet…
– Vai tu iedomājies, ka Rufuss sāka auļot? – Obrijs atcirta, un viņa acīs iezibējās vēsa nepatika. – Tu maldies! Patiesībā es pārāk spēcīgi piespiedu piešus! Tā bija neprasme, kurai nav nekāda sakara ar manu invaliditāti! Es to labi apzinos, un nav nekādas vajadzības neskaitāmas reizes par to atkārtot!
– Tā nu gan ir atzīšanās! – noteica Edvards, iecietīgi pasmiedamies. – Visu vai neko, ja? Es negrasījos tevi rāt. Jācer, ka šis kritiens tev būs iemācījis kaut ko tādu, ko tu negribēji apgūt no manām pamācībām.
– Daudz ticamāk! – Obrijs strauji noteica. – Es nekad neuzdrošinājos mācīties no tevis, Edvard, jo reizē ar tavu piesardzību es varēju tikt arī pie tavām rokām. Quod avertat Deus!
Šajā brīdī istabā ienāca Deimrels, jautri noteikdams:
– Vai drīkstu? Jūsu padevīgs kalps, Lenjonas jaunkundz! – Uz īsu mirkli abu acis sastapās, un tad viņš nepiespiesti turpināja: – Es liku Mārstonam uznest jums pusdienas augšā, lai jūs varētu ieturēties kopā ar Obriju, un mans uzdevums ir noskaidrot, vai jūs vēlētos klāt tēju, kā arī aizvest jūsu ciemiņu, lai dalītos ar viņu savā maltītē. – Viņš uzsmaidīja Edvardam. – Nāciet un pievienojieties man, Jārdlij!
– Jūs esat ļoti laipns, taču es nekad neēdu šajā laikā, – Edvards stīvi noteica.
– Tādā gadījumā nāciet iedzert glāzi šerija, – atbildēja Deimrels joprojām draudzīgā tonī. – Atstāsim savu nepateicīgo nespējnieku viņa māsas un aukles gādībā. Patiesi, mums tas jādara, jo Pridijas kundze, kuras rīcībā nu ir liels krājums linu pluču, grasās ķerties viņam klāt, bruņojusies ar ziedēm, kompresēm un šķīdumiem, un mēs, manu dārgo ser, nebūsim te vēlami!
Edvards izskatījās aizvainots, taču nekādi nevarēja atteikties, tādēļ viņam neatlika nekas cits kā vien doties projām. Turklāt arī Venēcija nemudināja viņu palikt, atklāti sacīdama: – Jā, lūdzu, ejiet vien, Edvard! Es zinu, ka jūs gribējāt izrādīt laipnību, taču es nedrīkstu pieļaut, lai Obrijs satraucas! Viņš vēl nav pietiekoši stiprs, un doktors Bentvērts īpaši aicināja mani parūpēties par viņa mieru.
– Es nemaz negribēju satraukt Obriju, – Edvards iesāka. Moralizētāja gars neļāva atturēties no aizrādījuma, cik nepareizi ir ļauties dusmām tikai tāpēc, ka labvēlis un viņa interešu aizstāvis uzskata par savu pienākumu viņu mazliet norāt.
Tomēr viņš nepaguva pabeigt savu sakāmo, jo Venēcija ieraudzīja, kā Obrijs pārvar sāpes un atbalstās uz elkoņa, un Edvardu pārtrauca ar steidzīgu frāzi: – Jā, jā, taču neņemiet galvā! Ejiet vien!
Viņa pastūma Edvardu uz durvīm, kuras Deimrels turēja atvērtas. Edvards bija vēlējies piedāvāt Venēcijai savu sabiedrību atceļā līdz Anderšovai, taču nepaguva to izdarīt, jo tika izstumts ārā no telpas, un Deimrels aizvēra durvis viņam aiz muguras, noteikdams mierinošā tonī: – Ziniet, tas zēns ir pamatīgi cietis.
– Atliek vienīgi cerēt, ka tas kalpos viņam par mācību!
– Uzdrošinos apgalvot, ka tā arī būs.
Edvards īsi iesmējās. – Ak! Ja vien viņš saprastu, ka cieš pats savu kaprīžu dēļ, nespēdams atteikties no apņemšanās jāt ar zirgiem, kurus nespēj kontrolēt! No savas puses es uzskatu par neapdomības kalngalu to, ka viņš vispār mēģina iekāpt seglos ar savu vārgo kāju…
– Bet viņš būtu īsts mīkstmiesis, ja nemēģinātu to darīt! – sacīja Deimrels. – Vai jūs pazīstat kādu jaunuli, kurš uzskatītu piesardzību par tikumu?
– Ja Obrijs zinātu, kādas sekas var būt kritienam… Tomēr ar viņu allaž ir viens un tas pats! Viņš nekad nav spējis mierīgi uztvert kritiku un skaišas par mazāko norādi uz to! Es neapskaužu jūs par to, ka jums nākas rūpēties par viņu!
– Ak, es viņu negrasos kritizēt! – Deimrels atbildēja. – Turklāt man nav ne mazāko tiesību tā darīt.
Uz to Edvards neko neatbildēja, vienīgi noteica, kāpjot lejā pa kāpnēm: – Diemžēl es nezinu, kad Lenjonas jaunkundze grasās atgriezties Anderšovā. Es labprāt viņu pavadītu un gribēju to piedāvāt.
Viņa balsī neapšaubāmi jautās īgnuma pieskaņa. Deimrela lūpas nodrebēja,