Відлуння любові: чоловіки. Колектив авторів
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Відлуння любові: чоловіки - Колектив авторів страница 4
![Відлуння любові: чоловіки - Колектив авторів Відлуння любові: чоловіки - Колектив авторів](/cover_pre195182.jpg)
За стіною, в сусідній квартирі, розплакалась дитина. В кімнаті так багато ранкового сонця. Гадаю, що зараз не пізніше дев’ятої. Давно не сплю й розмірковую над тим, що час, який я провів у цій квартирі, створив стійку ілюзію колишньої близькості, але вона ні мені, ні їй не потрібна. І в цій ілюзії, яка через пару годин зруйнується, винен я. Вчорашні розмови і спогади перекинули з берега на берег хиткий місточок.
Чому мене мордує?
Боязко від думки, що в тридцять п’ять життя закінчується? Наче старий склеротик, з острахом озираюсь, щоб вкотре переконатися, що минуле – не вигадка і не епізоди з колись прочитаних книжок.
Двічі в одну річку не ступиш. До обіду я залишу цю квартиру і не знаю, чи повернусь коли-небудь?
В ранковій тиші чути, як за стіною в сусідній квартирі жіночий голос заспокоює дитину.
Наші погляди зустрілись тоді, коли я обережно, щоб не розбудити, перевертався на інший бік. З її заспаних очей стекли дві сльозинки.
– А ранок видався недобрим, – обережно витер на щоках сльози. – Що трапилось?
– Ти любиш дітей? – запитала вона.
– Люблю.
– А мене ти любив?
– Любив.
– Тоді чому в нас з тобою не має дитини? Чому все повинно було коли-небудь закінчитись? І чому ми зараз з тобою в одному ліжку, Воронін?
– Я до тебе більше не приїду.
– Ти ніколи до мене не приїдеш, аби сказати, що ти звідси ніколи й нікуди більше не підеш. Тому тобі краще збиратись. На тебе, мабуть, десь і хтось стомився чекати.
– Мене вже ніхто давно ніде не чекає.
– Ти один?
– Перманентно, бо це природно.
Вона йде до ванної кімнати, а я – варити каву. Приємно здивований тим, що до цього часу ще вцілів мій «штатний» халат. Випраний, випрасуваний. Весь такий свіженький, ніжно окутує моє тіло.
– Я думав, що ти вже ним давно миєш підлогу.
– Він, дурненький, все ще чекає, коли ти сюди повернешся.
– Аби всі халати в світі були такими розумними.
У відповідь вона гримає дверима. Шумить вода. Шумить так само, як і багато років тому. Все в минулому. Тільки ми – дві тремтячі тіні.
Курю натщесерце. Знаю – не варто було б, але іноді приємно зробити те, чого не слід би робити. Трішки дитинства – і фарби заграють. Мені подобається ранок. Момент істини – в перших хвилинах пробудження, а далі – бридке повернення до вчорашніх залишків життя.
– Кава готова.
– Є ще трішки вина. Зараз приготую бутерброди. Діставати вино?
– Я охоче вип’ю. У тебе сьогодні справи?
– На третю годину. Я займаюсь репетиторством. Та й тобі б не завадило серйозно