Париж для самотніх та інші історії (збірник). Джоджо Мойєс
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Париж для самотніх та інші історії (збірник) - Джоджо Мойєс страница 1
![Париж для самотніх та інші історії (збірник) - Джоджо Мойєс Париж для самотніх та інші історії (збірник) - Джоджо Мойєс](/cover_pre220294.jpg)
Останні півгодини її серце шалено калатає й хвилювання неприємно тисне на груди.
– Він прийде. Він точно прийде. У нього ще є час, – ледь чутно бурмотить вона.
– Потяг номер 9051 до Парижа відправляється з платформи номер два за десять хвилин. Будь ласка, пройдіть на платформу. Не забувайте свій багаж.
Вона нервово закушує губу, а тоді набирає чергове повідомлення – уже п’яте.
«Де ж ти? Потяг от-от вирушить!» – пише Нелл.
Вона надіслала йому два повідомлення, коли виходила з дому, аби переконатися, що вони таки зустрічаються на платформі. Але, не отримавши відповіді, заспокоювала себе: це тому, що вона була в метро, а там немає зв’язку. Або він у метро. Тоді вона надіслала третє повідомлення й четверте. А тоді, на вокзалі, після п’ятого повідомлення, її телефон починає вібрувати, і їй здається, що вона може зітхнути з полегшенням.
«Пробач, маленька. Застряг на роботі. Ніяк не встигаю».
Звучить так, ніби вони домовилися зустрітися ввечері в барі. Вона ошелешено дивиться на екран телефону й не вірить своїм очам.
«Не встигаєш на цей потяг? Мені зачекати?»
Відповідь приходить майже миттєво: «Ні, їдь без мене. Спробую встигнути на наступний».
Вона занадто шокована для того, щоб злитися. Вона нерухомо стоїть посеред перону, яким поспішають люди, щільніше загортаючись у пальта, і вистукує відповідь: «Але де ми тоді зустрінемося?»
Він не відповідає. «Застряг на роботі». Крамниця спорядження для серфінгу й підводного плавання. У листопаді. Як там можна було застрягнути?
Вона озирається, ніби сподіваючись на те, що все це виявиться невдалим жартом. Ніби він прямо зараз увірветься в залу очікування й зі звичною широкою усмішкою скаже, що хотів її подражнити (він дражнить її аж занадто часто). А тоді візьме її за руку, поцілує в щоку обвітреними губами й промовить щось на зразок: «Ти ж не думала, що я пропущу таку нагоду?! Це ж твоя перша подорож до Парижа!»
Але скляні двері були зачинені.
– Пані! Вам слід пройти на платформу, – кондуктор потяга «Євростар» тягнеться за її квитком. Якусь мить вона вагається – прийде чи ні? – а тоді зливається з натовпом, її валізка котиться за нею. Нелл зупиняється й пише: «Тоді побачимося в готелі».
Вона спускається ескалатором, а велетенський потяг тим часом прибуває на платформу.
– Як це ти не приїдеш? Ми ж планували це ще бозна-коли.
Щорічна подорож їхньої дівчачої компанії в Брайтон. Вони – Нелл, Магда, Тріш і Сью – уже шість років поспіль збиралися разом у перші вихідні листопада й на старенькому позашляховику Сью чи службовому авто Магди вирушали в Брайтон. Вони зникали зі свого буденного життя на дві доби, під час яких нестримно напивалися, відривалися з хлопцями, які приїздили на парубоцькі вечірки, страждали від похмілля за сніданком у непоказному готелі під назвою «Брайтон лодж», фасад якого прикрашали тріщини й облущена фарба, а номери тхнули випивкою й дешевим лосьйоном.
Їхнім щорічним поїздкам не завадило народження двох малюків, одне розлучення й навіть оперізуючий лишай (тоді вони обмежилися тим, що влаштували вечірку в номері Магди). Ніхто ніколи не пропустив жодного разу.
– Ну, Піт запропонував мені поїхати в Париж.
– Піт везе тебе в Париж? – Магда вирячилася на Нелл так, ніби та сказала, що вчить російську. – Піт?!
– Він говорить: не може повірити в те, що я там ніколи не була.
– Я колись була в Парижі зі шкільною групою. Тоді я загубилася в Луврі, а ще хтось спустив мій кросівок в унітаз у молодіжному хостелі, – промовила Тріш.
– А я обіймалася з французьким хлопчиною, бо він був схожий на того чувака, який зустрічався з Холлі Беррі. Пізніше виявилося, що він німець.
– То це той Піт, який Піт-патлач? Твій Піт? Не ображайся, але мені здається, він трохи…
– Лузер, – підказала Сью.
– Нікчема.
– Ідіот.
– Виходить, ми помилялися. Виявляється, він крутий хлопець, який влаштовує Нелл романтичні вихідні в Парижі. Що, звісно… загалом, ну, ви зрозуміли. Супер. Я сподіваюся, що той вікенд не одночасно з нашим.
– Ну, оскільки ми вже взяли квитки… було складно… – махнувши рукою, пробурмотіла Нелл, у глибині душі сподіваючись, що подруги не будуть цікавитися, хто купував квитки. (Це був єдиний вікенд перед Різдвом, коли ще діяли знижки.)
Вона розпланувала подорож так ретельно, як організовувала свою паперову роботу в офісі. Вона пошукала в інтернеті, куди можна сходити, що