«Аляска». Сергій Бут
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу «Аляска» - Сергій Бут страница 18
![«Аляска» - Сергій Бут «Аляска» - Сергій Бут](/cover_pre251604.jpg)
Нарешті Міхаель сам поцікавився ініціативою сусіда.
– Що там у тебе?
– Кросворди в газету треба надіслати. Приз хочу.
У верховітті почулося щебетання сойки, яка намагалася передражнити морських чайок. Бемоль усміхнувся, добачаючи в цьому певний знак.
Почуваючись зайвим у бесіді своїх знайомих, Антон вирішив розважити себе люстерком. Він раз у раз спрямовував зайчика на стовбур дерева, облуплену стіну лікарні та зрештою наважився позначити ним лікаря зі шкіряним «дипломатом», який крокував у тіні дерев. Одразу ж з’явився Фідель і гепнув ескулапа по плечах так, що той ледь не зарився носом у землю.
Адам, який на прогулянці виконував роль тюремного наглядача, кинувся за порушником. Тим часом Бемоль із Міхаелем і далі обговорювали умови угоди.
– З тебе серенада для Свєтки, – окреслив свою позицію Міхаель.
– Домовилися, – погодився співрозмовник.
– Й ані слова, – наказав Міхаель, притуливши до губ вказівний палець. – Косметичку не можна підставляти, інакше єдиний канал на волю пересохне.
– Я ж не підводив тебе до цього часу.
– Добре, давай сюди свої кросворди й гуляй звідси.
Бемоль передав складений учетверо аркуш паперу й задоволений собою побіг під стовбур липи, виглядаючи там сойку, яку деякою мірою вважав за свою колежанку зі співів. Спекавшись зайвих вух, Міхаель повернувся до попередньої розмови:
– То що, вважаєш себе справжнім психом? – спитав він Антона, ховаючи в кишеню аркуш.
Бемоль, який крутився довкола стовбура, раптом зупинився й насторожився, прислухаючись до розмови друзів. Нічого не підозрюючи, Водолаз затулив долонями обличчя і відповів:
– Ненормальний я, Міську. Проклятий! Розумієш чи ні?
Хвиля каяття, яка раптово накрила Антона, зібралась у сльози, що їх помітив Міхаель, коли його співбесідник розтулив долоні.
– Перестань, брате, – співчутливо мовив Міхаель. Він поклав руку на плече друга і якомога утішливіше сказав: – Ти такий, як усі, просто ввижається всіляка погань. Це нормально, з кожним може трапитись.
З невеличкої хмаринки, що зависла над подвір’ям лікарні впали перші краплини дощу. Легіт погнав хмарку далі, відкриваючи Сонцеві шпитальний плац і даруючи хворим щасливу мить сліпих опадів. Міхаель негайно скористався з природного явища, прагнучи заспокоїти Антона.
– Братане, навіть небо плаче осміхаючись. Ну чого ти завівся, усе буде тіп-топ.
Антон замислився. Він хотів до кінця довести думку, тож насмілився.