«Аляска». Сергій Бут
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу «Аляска» - Сергій Бут страница 14
![«Аляска» - Сергій Бут «Аляска» - Сергій Бут](/cover_pre251604.jpg)
Основною ж турботою голомозого був карцер – окрема палата в підвальних приміщеннях «Аляски», куди час від часу вкидали інакодумців, порушників розпорядку чи взагалі пацієнтів, охочих до протестних настроїв. В обов’язки Адама входив догляд спеціалізованої палати, нагляд і годування бранця і, звісно, загальна допомога напарнику по лікарні.
Як завжди, Адам прийшов на роботу з ноутбуком і кинувся до розетки – заряджати ґаджет.
– Привіт, світлячки. Як зміна? – привітався з колегами Адам, упихаючи виделку в мережу.
– Нормально. Новенького з тринадцятої палати до Павловича відведи, – відгукнувся Чахлий.
– Уже? – перепитав Адам.
– Просив уже, – відказав Чахлий, проводжаючи поглядом Шрека, який зібрався піти.
– Мені час. До зв’язку.
Велетень попрощався й вийшов з кабінету, залишивши своїм колегам привід для пліток.
– Шрек зовсім здає. Ніяк не оговтається після трагедії.
Адам вислухав бідкання Чахлого, що складалися зі стислих оповідок про нічне чергування, нарікання на тещу й загалом на людство, і полегшено спровадив його за двері, за які згодом вискочив і сам – виконувати доручення шефа.
Темний коридор «Аляски» проковтнув дві людські постаті, що майже навпомацки діставалися хвіртки. Голос Адама зупинив пацієнта, і коридором розляглася луна від металевого брязкання. Відчинивши сталеві двері, санітар впустив Антона у світле приміщення головного корпусу лікарні. Протягом кількох хвилин чоловіки мовчки йшли довжелезним холом, аж поки не дісталися кабінету головного лікаря.
Адам розчахнув двері та штовхнув несміливого пацієнта всередину. Санітар витратив хвилину на привітання з шефом і коротку доповідь про ранковий стан справ у лікарні, а відтак залишив Антона на поталу начальникові.
У просякнутому димом повітрі зависла пауза. Павлович зациклився на підпалюванні цигарки й перших затяжках, які завжди дарували насолоду після короткочасної перерви. Палити він почав уже на роботі при новій посаді, яка поступово виїдала йому нерви. За короткий час нікотин настільки подружився з тілом, що жодного дня Павлович не мислив без цигарки.
Антон стояв мовчки. Нічні витівки санітарів не виходили з голови, і виклик на килим до головного скидався радше на продовження тортур, аніж на дружню бесіду. Зрештою, він тут гість, і право ініціативи належить господареві кабінету.
Можливо, у цій диво-лікарні, де вправляли людям мізки, тютюновий дим набував властивостей провідника людських думок, адже Павлович озирнувся й, розвіявши перед собою хмари диму, запросив Антона облаштуватися:
– Сідай.
Той почалапав до столу й сів на єдиний стілець.
– Мене звати Веніамін Павлович, – звернувся