«Аляска». Сергій Бут
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу «Аляска» - Сергій Бут страница 10
![«Аляска» - Сергій Бут «Аляска» - Сергій Бут](/cover_pre251604.jpg)
Санітари тішилися картиною абсолютного приниження бунтівника. Щонайясніше очі світились у Чахлого. Зазвичай він значно довше виношував ідеї щодо покарання невгодних йому пацієнтів, але тут у пригоді став Анатолій. Завдяки одному недужому пощастило розправитися з іншим.
Чахлий зі Шреком проконтролювали процес прибирання і, діставши бажаний результат, вийшли в коридор.
Тягар пережитої образи й приниження звалив Антона в ліжко. Скалічена психіка зазнала нового удару, можливо, набагато важчого за попередній.
Донедавна все життя Антона зводилося до банальщини: дім – робота, і весь світ обертався довкола сімейного гнізда й рятувальної станції на березі Чорного моря. Проте однієї ночі «система» дала збій і в його житті поселився Страх. Спочатку то був страх за скоєне, а вже потім тяжка душевна скруха, яка краяла йому серце. Необачна помилка коштувала йому надто дорого. Сотні разів Антон шкодував про цей випадок, але минуле не можна виправити, зосталося тільки розпочати боротьбу за власне життя, яке з небачених причин опинилося під загрозою. Боротьба з невідомим Злом, стала сенсом виживання.
Битву за битвою Антон програв війну раніше невідомому явищу, яке зводило його з розуму. Доти він сприймав як міф світ духів і потойбіччя, тож зустрітися з чимось Незрозумілим, лицем до лиця виявилося чоловікові не до снаги. Аж ось за грубезними мурами лікарні, де жевріла надія на захист і цілковите одужання, на нього знову вчиняють тиск. Якщо в першому випадку розум Антона відмовлявся до певного часу вірити в реальність ворога, то в другому – йому протистояли живі люди, покликані зцілити недугу.
Роздуми пацієнта урвав Міхаель.
– Не ображайся на нього, – перепрошував він за мокрого сусіда. – Невідомо, що завтра з нами буде.
Антон перевів погляд на хлопця й поцікавився:
– Що з ними зробили?
– Напругу через голову пропустили.
– Навіщо? – здивовано спитав співрозмовник.
– Потім розповім. Слава Богу, нас не чіпають.
Міхаель повернувся спиною, даючи знати про кінець розмови.
Спантеличений Антон звів погляд у стелю. Можливо, там, на гладкій і білій поверхні, причаїлися відповіді на всі його запитання. Можливо, там намальовано вихід із лабіринту, у якому поневірялася його скалічена душа. Сотні рівнянь і десятки задач стискали йому голову, але жодна з відомих формул не давала розв’язку тим проблемам. Даремно він шукав угорі підказок: перекриття лише виконували свою розподільну функцію між поверхами.
– Дивна лікарня, – промовив Водолаз.
– Ласкаво просимо