«Аляска». Сергій Бут
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу «Аляска» - Сергій Бут страница 8
![«Аляска» - Сергій Бут «Аляска» - Сергій Бут](/cover_pre251604.jpg)
– Мені не потрібна ваша допомога!
Попри гучну заяву голос Шпряхи відгонив переляком.
Відповідь Шрека лише підсилила ці відчуття:
– Тут не ти вирішуєш, – відказав велетень, хапаючи Толю за комір сорочки.
Розгніваний таким поводженням із власною персоною, Шпряха вибухнув:
– Та відчепіться від мене! Я не хворий! Не алкоголік – чуєте?! То моя відьма все влаштувала! Нічого, я дістануся її і виведу на чисту воду!
Шпряха, якого виснажили тривалі запої й нетрадиційне лікуванням місцевих ескулапів, даремно тріпався в дужих руках Шрека. Виставлений санітаром за двері, він і далі проклинав свою дружину та виконавців її примхи, аж поки його голос не ковтнули шпитальні нетрі.
У гармидері, що зчинився через бранця санітарів, оживився Бемоль. Залишаючись увесь час під простирадлом, він пошепки тримав ритм пісні, і, коли буча перекотилася за межі палати, артист додав звуку, волаючи приспів:
Два сонця вгорі, два неба вгорі,
Між сонцем і небом горять дві зорі,
Подвійні слова, подвоєний крок,
У сні й наяву я лечу до зірок!
Здійнявся ґвалт, у якому змішалися співи, стогін Коми й вимоги пацієнтів із сусідніх палат дати їм спокій. Утім, галас хворих не вивів із рівноваги Чахлого, який не збирався устрявати в перепалку з ватагою чоловіків у нічний час. Натхненний успіхом напарника, він підійшов до ліжка Григорія, гіпнотизуючи свою жертву.
Пацієнт знітився і притулив до себе невеличку карточку, що тримав у правій руці. Недобрі передчуття викликали в ньому напад дитячої тривоги, яке зросло з наступною реплікою санітара:
– Ви ж підете самі, Григорію?
Від колючого тону власника білого халата у Григорія засвербіли рани. Він потягнувся до подразнених ділянок тіла, але голос санітара зупинив його. Переполоханий пацієнт заховав під матрац фотокартку, яку вважав за оберіг, і мовчки рушив повз Чахлого до дверей. Чахлий, задоволений покірністю підопічного, взявся руки в боки й демонстративно розвернувся довкола своєї осі, стоячи лише на одній нозі. У кінцевій точці цього піруету він відстрибнув назад, настрахавшись Антона, який несподівано укляк перед ним.
– Чого тобі, психу? – гаркнув Чахлий.
– Де мій костюм? – спокійно запитав Антон.
Бемоль замовк. Решта пацієнтів насторожились і затамували подих, стежачи з-під покривал за конфліктом, який мав усі шанси перерости в бійку. Ще ніхто не встиг попередити новенького про небезпеку зайвих запитань і будь-якої ініціативи, що мала протестний характер щодо персоналу лікарні, а особливо щодо худющого санітара, який вирізнявся серед колег цинічною злостивістю.
– Який ще костюм? – цапкуючи спиною до дверей, перепитав Чахлий.
Антон наступав. У справедливих намірах віднайти втрачене не було ані дрібки божевілля.
– На мені був робочий гідрокостюм, – дошкульно пояснив пацієнт.
– А-а-а,