Kļūsti par pēdējo. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Kļūsti par pēdējo - Edgars Auziņš страница 10
![Kļūsti par pēdējo - Edgars Auziņš Kļūsti par pēdējo - Edgars Auziņš](/cover_pre1366829.jpg)
Es gribēju nicinoši iesaukties, bet savaldījos. Galu galā Dāra nemeloja – visas sievietes, kuras viņi sagūstīja, bija tieši tās, kuras bija gatavas mirt un nemēģināja aizbēgt… Tāpat kā drosmīgā Naja. Un daudziem kolonistiem izdevās aizbraukt; iepriekš šis fakts nešķita dīvains. Visi, kas skrien… Izņemot vienu!
– Un es? Vai es nebēgu?
Jautājums bija dīvains, es sapratu. Bet tā meitene gandrīz nepaņēma nazi un drosmīgi devās pretī saviem ienaidniekiem. Vai arī es kļūdos? Kriits arī ieinteresējās par mūsu sarunu:
– Vai tu mums par to jautā? – paraustīju plecus, tāpēc viņš ar tādu pašu izbrīnu paskaidroja. – Viņa aizbēga. Bet ne no mums, bet mums. Un šamanis tevi uzreiz ieraudzīja – ņem, viņa saka, tas ir labākais upuris ugunij, ja gribam piesaistīt veiksmi uz ilgu laiku.
Daara turpināja smieties par manu stulbumu, un es nodomāju. No kā tempļa priesteriene varētu bēgt un tādā panikā, ka neredzēja priekšā vēl briesmīgākas lietas? Vai arī viņa vienkārši nezināja, ka skrien pretī ienaidniekam – tas nav pārsteidzoši; mums agrāk nepatika dēmoni, bet mēs no tiem gandrīz nebaidījāmies. Viņa vienkārši varēja nezināt… Vāja, nobijusies meitene, kura patiesībā bija stulba. Ar Daaru te nevar strīdēties. Bet domas par viņu ļāva man novērst uzmanību no solījumiem, ko es Kriitam devu šī brīža karstumā. Man būs ļoti nepatīkama nakts… un viņš mani ir piemānījis.
Netālu no vienas no apmetnēm atradām nometni – vēl vienu dēmonu atdalījumu, bet daudz mazāku. Viņam pretī iznāca kāds gados vecāks vīrietis, taču gadi nebija mazinājuši viņa redzamo spēku. Paklanās Krīta priekšā:
– Sveicināts, ceturtais dēls. Es tevi meklēju.
– Par ko?
Daara nokāpa no zirga un pagriezās pret Krītu:
– Tas ir kapteinis Mūrs no Tadikas.
Priekšnieka dēls pamāja.
– Sveicināts, Mūr. Kur ir tavs kuģis?
– Atstājis to mazliet tālāk uz austrumiem. Būs vispārēja kolekcija. Vadītāja pirmais dēls pavēlēja visus spēkus apkopot vienuviet. Mēs esam aizdedzinājuši šīs tautas niknumu, tagad varam uzbrukt ar armiju. Pa to laiku mums ir pavēlēts pagaidīt.
Krīts nolēca no zirga un tikai atbildēja:
– Labi. Tad mēs šeit atpūtīsimies un rīt tiksim. Izskatās, ka ilgi nesteigsimies.
«Jā, Kriit,» vīrietis vēlreiz īsi paklanījās. – Paņemiet mani un sešdesmit manus cilvēkus savā pakļautībā.
– Es piekrītu.
Un es joprojām domāju, ka var rasties strīds par varu. Tā nevar: ar dēmoniem viss ir stingri noteikts. Visi, kas ir zemāki par Kriitu, ir pakļauti Kriitam. Viņš pats nodos varu savam dēlam, kurš dzimis agrāk. Es jau dzirdēju par katru no viņiem: Naat, Rakiid, Saan, un tad ar dzimšanas tiesībām nāk Kriit. Katram ir savi karotāji, bet lielākais spēks ir Nātam, pirmajam Rodebas salu un ieņemtās Tikianas teritorijas mantiniekam. Un tieši par viņu Dāra runāja tik objektīvi.
Mūsu vienība uzcēla teltis pie Moora nometnes, daži devās dziļāk mežā medīt, citi kurināja ugunskurus, lai pagatavotu vakariņas. Kriits un Mūrs ilgi sarunājās vienatnē. Es nedomāju par bēgšanu: pat tad, kad devos atslogot sevi, viena no sievietēm vienmēr mani pieskatīja. Pārējā laikā likās, ka esmu atstāta pašplūsmā, bet, ja vienkārši steidzos… Lai gan… ja man būtu tādas pašas kājas kā desmitās paaudzes medniecei, es varētu mēģināt. Brīdiniet pārējos un varbūt pat pašu imperatoru, kas te notiek! Bet mums būs jāgaida piemērotāks brīdis.
Es sēdēju pie ugunskura blakus Daara un ēdu nesālītu, bet ļoti sātīgu sautējumu, kad mums tuvojās Kriits un Moors. Un aiz viņiem es ieraudzīju vecu vīru – tik senatnīgu, ka pārsteidza pats fakts, ka viņš stāvēja uz savām kājām. Ādas uz augšstilbiem, spieķis ar mazuļa galvaskausu… Viņa nolaida skatienu, lai neizrādītu riebumu.
– Tava sieviete? – Skaisti, – Mūrs draudzīgi jautāja.
Un tad šamanis pienāca priekšā, paskatījās uz mani un čīkstēja:
«Žēl, ka tev, Kriit, izdevās to izturēt.» Šāds upuris nodrošinātu mūsu veiksmi nākamajam gadam! Labi!
Šķiet, ka man joprojām ir paveicies. Es ieskatījos viņa baltajās acīs un noslīku tajās, nevarēju atraut acis. Un viņš turpināja vaimanāt:
– Cik žēl! Ceturtais dēls, vai neesi iemācījies sevi savaldīt? Galu galā es nemaz daudz nekavēju. Gandrīz vēl tīrs… varbūt tomēr jāpamēģina?
Es šausmās saraujos, bet Dāra atkal sniedza negaidītu palīdzību:
– Nomierinies, šaman. Tagad ir par vēlu, zini. Pieņemsim, ka Krīts savu veiksmi apsteidza par pāris dienām.
«Es zinu, lieliskā Dāra, es zinu,» viņa balss čīkstēšana lika man aizsprostot ausis, bet es joprojām skatījos viņam acīs, it kā apburta.
Tomēr Krītu interesēja kas cits:
– Ko tu ar to domā – gandrīz tīrs?
«Tas ir tas, ko tas nozīmē, līdera dēls.» Ka viņa bija kopā ar vienu vīrieti, vienreiz un pavisam nesen. Tātad jūs ar savu nesavaldību visu padarījāt tikai sliktāku! Vai tiešām nebija iespējams būt pacietīgam?
Kriits paskatījās uz mani tā, it kā man būtu pienākums nekavējoties sniegt kādu citu skaidrojumu. Vai tā ir mana vaina, ka katrs pirmais šamanis starp dēmoniem pieļauj kļūdas? Vai arī šī meitene tiešām nebija kopā ar vīrieti? Es īsti nebiju iedomājusies, kā jūs varat zaudēt savu nevainību citādi, bet jūs varat iedomāties! Vai arī kalpošana dievietei viņu attīrīja līdz pirmatnējai nevainībai?
Mūrs bija daudz laipnāks:
– Nekratiet tā, tagad tiešām nav iemesla tevi sadedzināt. Kādu vārdu tev iedeva tavs tēvs, kriitas sieviete?
«T… Tali,» es turpināju slīkt šamaņa acīs.
– Viņš melo! – viņš kliedza. – Ne tas vārds. Cits. Tela? Takka? Nu saki vēl ko, tava intonācija izklausās pēc cita nosaukuma!
«Tu mums esi tikai noslēpums, krabju sieviete!» – Daara iesmējās un uzsita man pa muguru.
No trieciena es varēju pamosties un izkļūt no šamaņa skatiena. Viņa paskatījās uz Krītu un vienkārši paraustīja plecus. Viņš mani neapšaubīja, un manā galvā pārņēma auksta sajūta. Šie šamaņi… viņi patiesībā ir ļoti spēcīgi! Šausmīgi, šausmīgi spēcīgs!