Kļūsti par pēdējo. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Kļūsti par pēdējo - Edgars Auziņš страница 7
![Kļūsti par pēdējo - Edgars Auziņš Kļūsti par pēdējo - Edgars Auziņš](/cover_pre1366829.jpg)
Tieši tas viņu satrauca – disciplīna starp šo neliešu čali. Šī doma bija gandrīz smieklīga, ja es tagad spētu smieties. Es varētu nosaukt jebkuru! Piemēram, tas, kurš mēģināja izvarot Naju, kad es satvēru viņam aci. Viņš noteikti to bija pelnījis, labie gari ir liecinieki. Bet ko darīt ar pārējo – tikpat, cik pelnījis sodu? Un diez vai dieviete Alaida pacietīs apmelošanu… un viņa, šķiet, joprojām ir ar mani, jo es joprojām neesmu piesiets zirgiem.
– Par mīlestību, vadoņa dēls. Viens. Pirms es kļuvu par priesterieni.
Ikreiz, kad es runāju, viņš nenolaida acis no manām lūpām – it kā viņš tikai gaidītu, kad tur pazibēs kāda pērle. Iespējams, šis skats bija tas, kas viņam apgrūtināja koncentrēšanos.
«Tu esi dīvains, Tali.» Kad es tevi noskūpstīju, es noteikti zināju, ka esmu pirmais. Kad es iegāju tevī, es noteikti zināju, ka esmu pirmais. Un šamaņi nekad tik nemaldās – altārim viņiem vajadzīgas jaunavas, kuras nav pazinušas vīriešus. Kā tas varēja notikt?
Tas nozīmē, ka viņu šamanis bija pārāk vecs, lai precīzi atšķirtu jaunavas! Šķiet, ka es visiem izdarīju lielu labvēlību, atbrīvojot pasauli no viņas. Tagad es sapratu, ka viņa prātā viņš lemj manu likteni, bet viņš mani gribēja ne mazāk kā agrāk. Un, spriežot pēc skatiena, ko viņš negribīgi noņēma no manām lūpām, vēl vairāk. Un tā viņa pacēla gurnus uz augšu. Tagad bez iepriekšējām bailēm – sajūtu, kad viņš manī ienāca, varētu nosaukt par nepatīkamu, bet diez vai sāpīgu. Es varu to izturēt, ja kaulējos par skaistās Tali dzīves pagarināšanu:
– Vienkārši ņem mani, vadoņa dēls. Un tad dari visu, ko vēlies.
Viņš neatbildēja, viņš tikai piecēlās vēl tālāk un ieskatījās viņam acīs, it kā uz visiem viņa jautājumiem būtu atbilde. Skatiens ir saspringts, bez smaida vai gaidītās kaislības.
– Ar vienu nosacījumu, Tali. Tu izliksies, ka neviens tevi agrāk nav mīlējis. Un tu iepriekš nevienu neesi mīlējis. Vai jūs varat?
Es nesapratu šī pieprasījuma nozīmi, bet es atbildēju godīgi:
– ES varu.
– Tu atkal melo?
«Es zvēru pie labā gara, ka nekad neatcerēšos to, kuru mīlēju iepriekš.» Tikai radinieki.
Viņš izskatījās pārsteigts. Viņš droši vien sajuta teiktā patiesumu. Viņš pamāja.
– Un, ja tu man uzdāvināsi bērnu ar tādām pašām melnām acīm, tad es zvēru pie atdzimšanas – es tevi atlaidīšu un neaiztikšu visus, kurus tu sauc par ģimeni.
Vai viņš tevi atlaidīs, bet bez bērna? Jā, mums tiešām ir dažādi uzskati par daudzām lietām… Šī meitene patiesībā izcēlās ar bieziem melniem matiem, uzacīm un skropstām, kas mūsējiem bija jaunums. Paši dēmoni bija tumšmataini, taču tas nebija tik pārsteidzoši uz viņu tumšās ādas fona. Es joprojām pat nezināju savu acu krāsu, bet dēmonu acis biežāk bija zilas vai pelēkas. Pašam Kriitam bija auksts, tērauds nokrāsa, kas viņa izskatam nekādu maigumu nepiedeva. Un Daara vēl nav viņu informējusi par pretapaugļošanās novārījumu, ko viņa man vakar iedeva dzert. Vai viņa mani maldināja? Un, ja es tevi nemānīju, vai Kriits nebūs dusmīgs, uzzinot par manu pārliecināto piesardzību? Es tikai uzdrošinājos teikt:
– Kā tu saki, vadoņa dēls.
Viņš pēkšņi mani atlaida un apsēdās. Viņš sniedzās pēc biksēm.
– Tad ejam ēst. Šodien griežamies atpakaļ uz austrumiem, vajadzēs spēku un labus apavus.
5.nodaļa. Trīs sievietes
Dēmoniem bija maz zirgu. Protams, tie tika ņemti arī no mūsu apmeklētajām apdzīvotajām vietām. Tāpēc lielākā daļa no vienības pārvietojās kājām. Un es starp citiem.
Tagad viņi mani vienkārši ignorēja: es kļuvu vai nu par līdera sievieti, vai par viņa personīgo trofeju – tas nav tik svarīgi. Bet neviens no viņiem nezināja, ka viņa to nezina, un Krīts nesteidzās ziņot. Man ierādīja vietu pie ugunskura, piedāvāja ēst un ēst, bet jautājumi netika uzdoti. Protams, es arī nesteidzos uzsākt sarunas. Bet viņa uzklausīja citus, uzzinot detaļas, kuras viņa nebūtu iemācījusies nekur citur.
Izrādījās, ka pirmie kuģi bija tikai izlūki, galvenie spēki vēl nebija pat piestājuši mūsu krastā. Ja tikai dažas šādas vienības spētu izraisīt šausmas, tad kopā ar pārējiem cietzemi atnāktu slaktiņš. Un, cik es sapratu, viņu misija bija iedvest šausmas. Dēmoni patiesībā bija dīvaini – viņus interesēja ne tikai teritorijas sagrābšana, bet arī teritorijas atgūšana spēcīgam ienaidniekam. It kā tas ar godu izgreznotu viņu zemisko rīcību. Bet viņi sasniegs savu mērķi: es ceru, ka tad, kad ieradīsies galvenie spēki, pats imperators viņus sagaidīs ar bruņotiem un apmācītiem bruņiniekiem, nevis zemniekiem ar dakšām. Un viņš katru no tiem izmetīs no savas zemes. Tagad viņi devās uz ostu, lai tur gaidītu citas daļas vai galveno armiju. Bez šamaņa nebija jēgas doties dziļāk cietzemē.
Pēc pusdienlaika es tik tikko varēju pakustināt kājas. Priesterienes ķermenis bija vājš, nepiemērots šādām pārejām, un mana iekšējā spēka nepietika, lai vienā dienā piepildītu muskuļus ar dzīvību. Sākotnēji diezgan ērtie apavi, ko viņi man atrada, tagad berzēja manas izlutinātās pēdas. Es nevalkāju ādas bikses, gāju kleitā. Lai sievietes nekautrējas ap kailajām krūtīm, bet es joprojām esmu tālu no tā. Bet arī ar to neviens nestrīdējās – Krīta metienam ir pienākums darīt tikai to, ko Kriits pavēl. Un viņam nerūpēja mans tērps, tāpat kā es.
Es paskatījos uz tukšajiem ratiem, bet nekad nepieņēmos lūgt atļauju tajos braukt. Nav tā, ka es būtu noraizējies par izsmieklu – man ir vienalga par viņu attieksmi, es vienkārši negribēju viņiem neko prasīt. Bet palīdzība negaidīti nāca no Dāras – viņa pamanīja, kā es paklupu. Viņa lika zirgam pagriezties un, zīmēdama vienā līmenī ar mani, pastiepa roku:
– Nāc šurp. Šis zirgs ir spēcīgs un var izturēt mūs abus.
Viņa mani pievilka un nosēdināja sev priekšā, ar stingru roku turot manu vēderu. Braucām lēnām, lai kājnieki nepagurtu. Es, šūpojoties uz katra soļa, domāju par arvien dīvainākām lietām. Taču beigās nonācu pie secinājuma, ka Dāra mani vienkārši uzskata par vērtīgu savam vadītājam un tāpēc rūpējas par mani. Kā jūs rūpētos par zirgu vai jebkuru lietu.
Mūs gaidīja tikai izpostīti un nodedzināti ciemati, neviena cilvēka. Es vismaz par to varēju priecāties. Man arī nebija vēlēšanās runāt ar Dāru, tāpēc atlikušajā pārejas laikā es neteicu ne vārda.
Vakarā apstājāmies un iekūrām uguni. Un tikai tad Daara atkal piegāja klāt, pastiepa uz kociņa ceptas gaļas gabalu un pastūma uz centru, kur sēdēja Kriits. Man šķiet, ka man ir jābūt viņa klusajai ēnai. Es nestrīdējos. Viņa apsēdās netālu.
Starp dēmoniem valdīja stingra hierarhija: Kriits ir augstāks par citiem, viņa viedoklis netiek apstrīdēts –