Pārmaiņu vēji. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pārmaiņu vēji - Edgars Auziņš страница
![Pārmaiņu vēji - Edgars Auziņš Pārmaiņu vēji - Edgars Auziņš](/cover_pre1368177.jpg)
1. nodaļa. Dzīve pazemē
Ak, vecie labie laiki, kad varēji atdot savu dzīvību, lai izveidotu jaunu pasauli un nomirtu vecajā.
Lasīšana ir viens no retajiem priekiem drūmajā metro, cilvēka pēdējais patvērums pēc holokausta. Lai gan izklaidēm šeit gandrīz nekad nav pietiekami daudz laika.
Stacijā, kurā es dzīvoju, Ladozhskaya, ir laba bibliotēka. Vairāk nekā trīs simti grāmatu un liels skaits žurnālu un laikrakstu. Ideja par bibliotēkas izveidi radās pirms aptuveni piecpadsmit gadiem. Cilvēkiem bija vajadzīgas grāmatas, jo grāmatas ir zināšanas. Pieaugušie pavada savu brīvo laiku, lasot, un bērni izmanto grāmatas, lai uzzinātu par pasauli, kuru viņi, iespējams, nekad neredzēs.
Visu literatūru metro piegādā virsmas pētnieki – vai, kā mēs tos saucam citādi, «pētnieki». Papildus grāmatām tās atved daudzas labas lietas no atomkara sarūsētās zemes. Drosmīgie puiši, metoties virsū, katru sekundi riskē ar savu dzīvību, lai iegūtu kaut ko noderīgu mums, metro iemītniekiem. Tur augšā, radiācijas apdedzinātajā Pēterburgā, viņi saka, ka dzīvo briesmīgi nezināmi radījumi, ar kuriem tikšanās vairumā gadījumu var būt pēdējā.
Es personīgi pazīstu vienu uztvērēju un vienīgo mūsu filiālē. Viņu sauc Lenija. Labs puisis, laipns, simpātisks, viņš noteikti man kaut ko atnesīs no saviem uzbraucieniem.
Piemēram, tagad es turu rokās laikrakstu «Komsomoļskaja Pravda», kas datēts ar 2010. gada 5. maiju – vēl viena dāvana no Leni. Un, lai gan ziņas tajā bija senas, senas, pirms vairāk nekā divdesmit gadiem, tomēr bija interesanti atcerēties, kas tajā laikā notika pasaulē. Turklāt bērnībā es nekad nelasīju avīzes.
Šī «Komsomoļskaja Pravda» galvenokārt ir veltīta Padomju Savienības uzvaras Lielajā Tēvijas karā 65. gadadienai. Atceros televīzijā rādīto parādi, tā bija skaista un vērienīga. Plecu pie pleca soļo karavīri, militārā tehnika, lidmašīnas. Toreiz arī sapņoju būt par vienu no parādes dalībniekiem.
Manam sapnim nebija lemts piepildīties. Trīs gadus vēlāk es atradu sevi metro. Kādas šeit var būt parādes? Un, iespējams, tie cilvēki, pateicoties kuriem mēs joprojām dzīvojam, vairs nav dzīvi.
Mēs dzīvojam…
Vai tā tiešām ir dzīve? Pastāvīgi esiet bailēs, gaidot, ka «sarkanie» mums uzbruks. Dzīvo ar ierobežotu ēdiena porciju katru dienu! Tas pats notika Otrā pasaules kara laikā. Divsimt gramu maizes ir ikdienas norma. Jā. Tagad, protams, mums ir dots mazāk drupačas un bagātāks uzturs, bet dažos veidos joprojām ir līdzības. Toreiz bija karš un tagad ir karš – atomu karš, kura sekas bija cilvēku pārvietošanās uz pazemē, iespējams, vienīgo vietu, kas nebija piesārņota ar radiāciju. Un kā es varu teikt; viņi saka, ka, piemēram, Ļeņina prospektā dzīvība nav iespējama augstā infekcijas līmeņa dēļ. Protams – tikai astoņi metri zem zemes.
Tātad, es atvēru avīzi. Pirmās divas lappuses bija veltītas Uzvaras parādei. Attēlā redzama jaudīga mašīna – Topol-M. Es atceros viņu, milzu kolosu. Gribētos uz tā braukt, bet kas par lietu… Eh, sapņi, sapņi…
Es neesmu bijis virspusē divdesmit gadus. Un vai es kādreiz būšu?
Es lasīju tālāk: «Cilmes šūnas tiek piegādātas no… morgiem.» Kādas kaislības! Cilmes šūnas… Kas tas ir, vai šūnas ir izgatavotas no kātiem? Tas laikam no medicīnas kategorijas, ko es par to saprastu! Skolā es nemācījos bioloģiju, man nebija laika, un es neņēmu rokās medicīnisko literatūru. Reiz Lenija man atnesa fizikas mācību grāmatu. Tur ir rakstītas dīvainas lietas, teikšu atklāti un atklāti. Dīvaini un pilnīgi nesaprotami.
«Baumas par Zavorotņuka un Černiševa šķiršanos aizsāka Žigunovs.» Būtu interesanti lasīt, ja vien es zinātu, kas ir visi šie cilvēki. Teikšu vienu, šī pati Zavorotņuka ir skaista sieviete. Mūsu metro ir tikai viens vai divi tādi, un to ir pārāk daudz. Lai gan patiesībā tā var
Viņa nemaz nav skaista. Pusstunda Photoshop un bez defektiem. Es jau zinu, man bija jāstrādā ar šo programmu, kad es vēl dzīvoju virspusē.
Tātad, kas mums būs tālāk? Ak, nedēļas programmu grafiks. Es noteikti kaut ko redzēju uz kastes šajā sarakstā tajā dienā pirms divdesmit trīs gadiem. Tagad es neskatos TV. Kas, pie velna, tur par televizoru – šeit pat radio nevar klausīties – un neviens nesūta, vēl jo mazāk klausās. Pilnīga garlaicība, nekādas «izklaides». Nē, protams, vienmēr ir ko darīt. Jūs varat doties uz Novočerkassku un skatīties cūkas, kas spieto aplokā. Tas ir diezgan smieklīgi. Šī ir tikai izrāde uz desmit minūtēm; Ja esat sēdējis un skatījies uz cūkām ilgāk nekā šoreiz, ir pienācis laiks iemest jūs viņu aizgaldā.
Uz «Probka», kā sauc arī «Boļševikova prospekts», viņi dažreiz spēlē futbolu vai volejbolu. Bet viņi to dara ārkārtīgi reti. Reizi mēnesī, varbūt. Un tas viss tāpēc, ka mača organizēšana ir ļoti grūts un ilgstošs process. Atbrīvojiet laukumu – noņemiet visas teltis no stacijas, norobežojiet teritoriju, lai bumba netrāpītu dzelzceļa sliedēs, savāc komandu. Un vai ir vērts pavadīt pusi dienas divu stundu baudīšanai? Personīgi es tā nedomāju, lai gan dažreiz spēlēju.
Atkal palasiet kādu literatūru. Man jebkura jauna grāmata, ja vien tā nav fizikas mācību grāmata, ir neizsakāms prieks. Man patīk lasīt – zinātniskā fantastika, fantāzija, bērnu literatūra, detektīvi, pat romantiskie romāni – man patīk viss. Turklāt es esmu cilvēks, kurš īsti neko nezina par zemes pasauli; es par to daudz uzzinu no grāmatām un žurnāliem. Kas bija… un kam vajadzēja būt.
Mana māte, mans visdārgākais cilvēks, manī ieaudzināja lasīšanas mīlestību. Man nav palicis neviens cits, izņemot viņu. Tētis gāja bojā autoavārijā trīs dienas pēc manas piedzimšanas, tāpēc redzēju viņu tikai fotogrāfijās. Līdz trīs gadu vecumam mamma mani audzināja viena. Bet tad viņa apprecējās ar ne nabadzīgu baņķieri. Šo vīrieti nemaz nebiedēja fakts, ka viņš apprecēja sievieti ar bērnu, acīmredzot šis variants viņam bija piemērots, vai arī viņam bija vienalga. Lai kā arī būtu, viņš izturējās pret mani kā pret savu dēlu: nopirka to, ko prasīju, devās ar mani uz zoodārzu, cirku un atrakciju parkiem. Vispār man viņš patika. Bet es viņu nekad nesaucu par tēti. Es vienkārši nevarēju, es sapratu, ka viņš nav mans cilvēks. Un tad, kad viņa banka bankrotēja, mēs palikām praktiski bez naudas. Patēvs ar to nevarēja samierināties. Drīz pudele kļuva par viņa labāko draugu. Viņš beidza izdzert sevi līdz nāvei; sāka apvainot manu māti ar visnetīrākajiem vārdiem, kliedza uz mani par mazāko provokāciju, un pāris reizes tas nonāca līdz uzbrukumam. Mans patēvs ir galīgi slikts.
Kad radio un televīzija paziņoja, ka pilsētā, kā arī visā valstī izsludināts ārkārtējais stāvoklis, viņš atradās mājās, kā ierasts pilnīgā alkohola reibumā. Viņam nebija laika aizbēgt. Var būt. Un tad mēs ar mammu bijām metro, atgriezāmies no tirgus – gājām man nopirkt vasaras jaku, tajā dienā bija izpārdošana.
Tā mēs ar māti palikām vieni paši metro. Man šeit vairs nebija radinieku. Atceros, kad visas stacijas bija slēgtas, man bija ļoti bail. Mamma sāka mani nomierināt, sakot, ka tas nebūs ilgi, ka drīz viss pāries, un mēs dosimies mājās. Es ātri nomierinājos un sāku gaidīt. Bet gaidīšana ilga pārāk ilgi…
Kopš tā laika ir pagājuši divdesmit gadi, un es joprojām neesmu iznācis virspusē. Manas mātes veselība pasliktinājās, dzīvojot drūmā cietuma skarbajā un mitrajā klimatā. Sākumā viņa turējās, bet pēc pieciem gadiem saslima un gandrīz nekad nepiecēlās no matrača, kas aizstāja viņas gultu. Viņa periodiski klepoja, tik klusi un tik spēcīgi, ka, izdzirdot viņas ciešanas, mana sirds bija gatava izlēkt no manām krūtīm. Gribētos viņai palīdzēt, bet tēvocis Vova, mans un manas mammas labs draugs, saka, ka viņas lieta ir gandrīz bezcerīga. Un viņš par medicīnu zina vairāk nekā es, lai gan pats pēc profesijas nav ārsts. Jā, es pats visu saprotu. Viņai jādodas uz parastu slimnīcu, jāsaņem atbilstoša ārstēšana