Pārmaiņu vēji. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pārmaiņu vēji - Edgars Auziņš страница 3
![Pārmaiņu vēji - Edgars Auziņš Pārmaiņu vēji - Edgars Auziņš](/cover_pre1368177.jpg)
Tās ir lietas, kas notiek šeit, Sanktpēterburgas metro.
– Labi. Tagad ej, man vajag gulēt.
Mamma nopūtās un aizvēra acis. Viņai ir taisnība. Labākās zāles viņai tagad ir atpūta. Es apsedzu viņu ar segu, noskūpstīju viņas saburzīto pieri un izgāju no telts.
Ārā, kā sarunāts, mani gaidīja onkulis Vova. Es paspēru soli viņam pretī un, iespējams, simto reizi uzdevu jautājumu:
– Vai viņa varēs izkļūt?
Tēvocis Vova nolaizīja savas sausās lūpas un kādu brīdi klusēja.
– Zini, Oļeg, es neesmu ārsts un nevaru neko droši pateikt…
«Bet tomēr,» es viņu pārtraucu. Es ļoti labi zināju, ka viņš studē medicīnu tikai tāpēc, ka viņam tas bija interesanti. Kopš bērnības es lasīju grāmatas par bioloģiju un anatomiju, nemitīgi tracinot īstus ārstus, uzdodot viņiem jautājumus pēc jautājuma. Tomēr viņš bija tikai teorētiķis.
«Es domāju, ka jūsu mātei ir iespēja,» tēvocis Vova piesardzīgi sacīja.
Un, lai gan viņa vārdi neizklausījās pietiekami pārliecināti, viņa atbilde mani tomēr nomierināja.
«Izskatījās, ka tu vēlējies ar mani par kaut ko runāt.» es klausos.
– Oļeg, man tev ir priekšlikums. Jūs zināt Pjotru Daņilihu, vai ne?
– Es zinu, kāpēc nezināt.
Pjotrs Daņilihs – demolētājs. TNT, dinamīts un citas sprāgstvielas, varētu teikt, ir viņa asinīs. Lai cik paradoksāli tas nešķistu, Pjotrs Daņiļs nezina reizināšanas tabulu, bet gandrīz visu par šīm lietām. Reizēm viņš un viņa biedri, kuri arī daudz zināja par šo lietu, devās uz sarkano līniju un uzlika tur pāris mīnas. Pateicoties viņa darbam, tika iznīcināti vairāki desmiti «sarkano».
Pjotra Daniļiha un viņa komandas darbs ir bīstams un riskants. Jāuzmanās ne tikai ar sprāgstvielām, bet arī katru sekundi jābūt sardzē, lai «sarkanie» viņus nepārsteidz. Bet līdz šim no visiem saviem reidiem viņi ir atgriezušies dzīvi un neskarti, kas nevarēja vien priecāties.
– Tātad. Viņš vēlētos jūs ņemt līdzi reidā uz Dostojevsku.
– Es? – manam pārsteigumam nebija robežu. – Es! Bet kāpēc? Es ne velna nezinu par šīm lietām…
– Un tev tas nebūs vajadzīgs. Viņš vienkārši vēlas, lai tu būtu… viņu miesassargs, vai kā? Būtībā viņš tos aizsargāja, kad viņi darīja savu darbu.
Es par to domāju. Tas ir diezgan vilinošs piedāvājums. Interesanti, riskanti, bīstami. Tas smaržo pēc nāves, bet man tas patīk, lai cik absurdi tas neizklausītos. Turklāt es nekad neesmu bijis Dostojevskā, kopš biju ieslēgts metro.
– Oļeg, ja nevēlies, pasaki man. Pjotrs Daņilihs sapratīs.
– Kādas runas, protams, ka gribu!
– Nu tad ej pie viņa un pastāsti par savu lēmumu. Es domāju, ka viņš priecāsies dzirdēt, ka jūs piekrītat.
Tagad ir skaidrs, kāpēc onkulis Vova nevēlējās, lai mana māte dzirdētu mūsu sarunu. Viņa nekad nepiekristu mani palaist un būtu ļoti nervoza. Un viņas gadījumā nav iespējams nervozēt. Es viņai pat nekad nestāstu par ārkārtas situācijām, kas dažkārt rodas dežūras laikā.
Kopumā es netērēju laiku un sekoju tēvoča Vova padomam. Pjotra Daniļiha telts atradās divas līnijas no šejienes, otrā no malas. Taču, kad piezvanīju, paziņojot par savu ierašanos, un iegāju teltī, ieraudzīju, ka Pjotram Daņiliham ir ciemiņš. Viņi bija noliecušies virs metro kartes, izdarīja tajā dažas piezīmes un enerģiski runāja par kaut ko.
Viesis pēkšņi iztaisnojās, nolieca galvu pa labi, tad pa kreisi, izstiepdams kaklu, un rūpīgi nopētīja mani no galvas līdz kājām. It kā viņš mani pētītu. Jūs būtu domājuši, ka viņam galvā ir skeneris un viņš tagad taisa manu rentgenu. Viesam Pjotram Daņiliham bija tik auksts, neizteiksmīgs skatiens, ka es jutos kaut kā neomulīgi. Es gribēju, lai viņš pārstātu uz mani skatīties, bet acīmredzot viņš nevarēja nolasīt manas domas.
Šo vīrieti es redzēju pirmo reizi mūžā. Viņš droši vien nav no mūsu stacijas, pretējā gadījumā man vajadzēja viņu satikt vismaz vienu reizi. Interesanti, ko viņš šeit dara? Un kad viņš beidzot beigs skatīties uz mani?
– Ak, Oļeg, sveiks! – Pjotrs Daņiļs paskatījās uz augšu no kartes un pienāca pie manis, lai paspiestu roku.
– Sveiki! – mūsu demolētājam plauksta nebija tik liela kā man, un pirksti bija garāki un tievāki, bet tas mani nepārsteidza – biznesā, kur jāstrādā ar tādām lietām kā trotila un dinamīts, vajag tieši tādas rokas, un nevis milzu ķepas.
– Atvainojiet, man šeit jāparunā ar draugu, un tad es parunāšu ar tevi. Labi? Ejiet apmēram piecpadsmit minūtes un pēc tam nāciet iekšā.
«Nav problēmu,» es teicu un beidzot aizgāju no šī briesmīgā svešinieka skatiena. Bet pat ārpus telts man šķita, ka viņš turpināja urbties manī ar savām mazajām, nedaudz sašaurinātajām acīm.
Ko es varu izdarīt piecpadsmit minūtēs? Jā, daudzas lietas! Aizņemieties no bibliotēkas jaunu žurnālu un pārskatiet to. Vai arī dodieties uz Juru un pāris reizes paspēlējiet ar viņu «muļķi». Ne aiz vēlmes, kā parasti, bet vienkārši aiz intereses. Bet es rīkojos gudrāk un devos uz Ladožskas galu, kur aiz dzelzs sienas bija eskalatori, kas mūs norobežoja no ārpasaules. Ir pagājis ilgs laiks, kopš viņi uzcēla pasažierus uz kāpnēm, un tikpat sen viņi tos nenolaida.
Griestos, ļoti tuvu šai sienai, ir iedzīts spēcīgs āķis, caur kuru tiek izmesta virve. Tā vienā galā karājās piesiets mārciņas atsvars, otrā bija neliela cilpiņa. Šis dizains tika izmantots spēka vingrinājumiem.
Strādājot pie šī pilnīgi nepretenciozā simulatora, es pavadīju daudzas sava brīvā laika stundas un galu galā uzpumpēju dažus diezgan pienācīgus muskuļus.
Es atkal uzzināju par kultūrismu no žurnāla. Mani tik ļoti pārsteidza kultūristu veidotās formas, ka es uzreiz gribēju tādu pašu ķermeni.
Pēc apmēram pusotra gada es savu plānu īstenoju. Neteiktu, ka izrādītos staigājošs muskuļu kalns, bet muskuļi bija attīstīti, manuprāt, diezgan labi. Tagad es strādāju sporta zālē, lai saglabātu savu figūru formā.
Dažreiz