Pārmaiņu vēji. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pārmaiņu vēji - Edgars Auziņš страница 6
![Pārmaiņu vēji - Edgars Auziņš Pārmaiņu vēji - Edgars Auziņš](/cover_pre1368177.jpg)
«Nē,» es pasmaidīju. – Tas kaut kā vēlāk notiks. Un tagad es gribu doties uz Novočerskasku.
– Nu, kāpēc pie velna tev vajag ložmetēju? Vai šaut uz cūkām?
– Tuneļos, ja aizmirsīsi, var sastapt visādus ļaunos garus. Jūs nevarat braukt metro bez ieroča, it kā jūs to nezinātu.
«Tas nav iespējams bez ieročiem…» Fomičs man atdarināja deguna balsi. Un atkal viņš skatījās uz savu grāmatu.
– Fomičs! – ES zvanīju. Šeit ir vecs celms, lai tas paliek tukšs. Galu galā viņš apzināti ņirgājas par mani.
– Nu, ko tu vēlies, Oļeg? – vecais vīrs neapmierināts atbildēja, turpinot braukt pāri līnijām.
– Es gribētu ložmetēju…
– Vai jums nevajadzētu uzkaisīt dimanta putekļus? Man to ir daudz, es nezinu, ko ar to darīt.
Ak, smieklīgs puisis! Viss kārtībā, es tik viegli nepadošos. Lai gan, ja tā padomā, ložmetējs man īsti nav vajadzīgs. Radības var ierasties tikai no Devjatkino un Kupčino – vienīgajām stacijām Sanktpēterburgā, kas atveras uz ielas. Tātad viņi vienkārši nesasniegs mūs – viņi tiks nogalināti tuvākās pārejas pieejās. Tomēr dažreiz jūs joprojām saskaraties ar būtnēm, lai gan ārkārtīgi reti. Bet tomēr ar ložmetēju es jutos kaut kā drošāk un ne tik nobijies, kad jūti tā svaru rokās.
«Nē, nē, man nav nekā sasodīta vai vairāk,» es nolēmu atbalstīt viņa joku.
– Tas ir skaidrs.
– Kas ir saprotams?
– Viss skaidrs.
– Fomičs! Muļķības! Dosi man ložmetēju vai ne?
– Kā ar mārrutkiem uz pieres?
– Kāpēc tu esi rupjš?
– Kāpēc tu man traucē lasīt? Es atnācu šeit un sāku lejupielādēt savu licenci…
– Es vēl neesmu sācis. Man tikai vajag, lai tu man iedod ložmetēju, un tad es likšu tevi mierā.
– Tagad liec mani mierā, izdari man labu. Un vispār ieroči ir vērtīgas lietas un es par tiem uzņemos atbildību, ja kas notiks. Man nav vajadzīgas nekādas papildu problēmas, saproti? Lai es tev iedotu ieroci, man ir vajadzīgs pārliecinošs iemesls. Bet vienkāršs ceļojums uz Novočerkassku nav tāds.
– Ja tu man neiedosi ložmetēju, es nepametīšu savu vietu. Es stāvēšu šeit pār tavu dvēseli.
– Nu stāvi kā muļķis. Kas man rūp?
Un Fomičs atkal iegrima lasīšanā. Tomēr viņš neizturēja ilgi.
– Nē, es to nevaru. Lūk, ņem,» viņš atvēra kastes vāku un iznesa no tās manu veco ložmetēju, kas mani nekad nebija pievīlis. «Lūk, jums ir rezerves rags katram gadījumam, lai jūs beidzot varētu tikt prom no manis.» Atcerieties manu laipnību, bet paskatieties, par katru kārtridžu jūs man personīgi atskaitīsities. Un ja kas…
– Nomierinies, Fomič, viss būs labi.
– Kas?
«Es saku, ka viss būs kārtībā.»
«A-a-a,» sacīja vecais vīrs. Tagad viņa vārdu krājums bija papildināts ar vēl vienu vārdu, un nez kāpēc man nebija šaubu, ka viņš to drīzumā neizmantos. «Tagad pazūdiet no mana redzesloka un netraucējiet man lasīt.»
Nav problēmu, Fomič. Man neko vairāk no tevis nevajag.
* * *
Netērējot laiku, es uzmetu ložmetēju pār plecu un nolecu no platformas uz sliedēm. Ieslēdzu lukturīti uz otro, vidēju apgaismojuma līmeni, lai taupītu baterijas, un strauji devos uz rietumiem.
Šī nebija pirmā reize, kad es viena pati gāju cauri tuneļiem, un man nekad nebija bijusi neomulīga sajūta, ka aiz muguras ir kaut kas. Šķiet, ka jūs ejat, un kāds jūs dzenā un nerimstoši iet ar jums soli pa solim. Un, kad jūs apstājaties, paskatās apkārt, un tur neviena nav. Un patiesībā tā nevar būt. Tu turpini iet, un atkal kāds tev seko. Viņš grasās tevi sagrābt.
Daži cilvēki, kuri nespēja sevi kontrolēt, kļuva traki. Un tāpēc mēs pārsvarā staigājām grupās. Es, kam ir dzelzs nervi un kopš bērnības baidījos tikai no vecmāmiņas kotletēm, mierīgi varēju staigāt pa tuneli viena. Taču šādas pastaigas man deva spēcīgu adrenalīna pieplūdumu.
Mans lukturītis labi apgaismoja ceļu, neskatoties uz to, ka tas nedarbojās ar pilnu jaudu. Un labs apgaismojums, kā jūs zināt, garantē, ka jūs redzēsiet vairāk nekā ar sliktu apgaismojumu. Daži tuneļi ir vienkārši nosprausti ar dažādiem slazdiem, tāpēc bez laba lukturīša labāk tur neiet vispār. Labi, ka vismaz šajā posmā nekas tāds nebija.
Es labprāt noskrietu visu ceļu. 1635 metri, tas ir aptuvenais posma Ļadožskaja-Novočerkaska garums; es to varētu pārvarēt apmēram desmit, varbūt divpadsmit minūtēs. Problēma bija viena – bija ļoti neērti skriet uz gulšņiem. Ja jūs solīsit nepareizi, pastāv liela iespēja sagriezt potīti, ko es tiešām negribētu. Vispār nekādas traumas šeit, metro, nav vēlamas. Labu ārstu ir palicis ļoti maz, un viņu rīcībā esošie resursi ir ļoti tālu no ideāla. Nav urbjmašīnas gadījumam, ja kādam sāp zobs, nav arī normālu skalpeļu, ar ko izņemt lodi no ievainotā ķermeņa.
Nē, es nedarīšu krustu, lai arī kā es to gribētu. Labāk mierīgi, ejot kājām, nesteidzoties un esot gatavam. Lai gan mutanti nekad nav redzēti uz vietas, viss var notikt.
Pēkšņi es apstājos.
Kaut kas pazibēja priekšā. Sākumā nospriedu, ka tā ir mana lukturīša gaisma, kas atspīd no guļamvietas, un nomierinājos. Tomēr es vēl neesmu pārcēlies. Un tad atkal pazibēja, un tad atkal. Tagad kļuva patiešām biedējoši. Kas tas varētu būt? Es mēģināju apturēt trīci visā ķermenī, tomēr tas diez vai izdevās, un, aizturējusi elpu, es klausījos klusumā.
Ko es cerēju dzirdēt? Tikai strauja sirds pukstēšana un nekas cits. Citas skaņas būtu acīmredzami nevajadzīgas.
Varbūt izslēgt lukturīti? Varbūt viņš ir šo dīvaino atspulgu cēlonis? Bet, sasodīts, tas ir biedējoši. Principā es nebaidos no tumsas, bet tagad… Līdz ar necaurredzamo tumsu sāks uzspiest milzīgas bailes, kas pieaugs ar katru sekundi. Bailes no nezināmā neļaus nomierināties. Un, lai gan ir droši zināms, ka vismaz šajā tunelī nekas neapdraudēs vai drīzāk nedrīkst apdraudēt dzīvību, neviens nevarēs sevi kontrolēt. Es jau zinu.
Man bija jāpārdzīvo šīs šausmas, un ticiet man, tas man maksāja daudz darba. Es, cilvēks ar dzelzs nerviem, nevarēju sevi valdīt. Tad man gribējās šausmās kliegt, bēgt Dievs zina, kur, lai pēc iespējas ātrāk ieraudzītu gaismu.