Miroņa miljoni. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Miroņa miljoni - Edgars Auziņš страница
![Miroņa miljoni - Edgars Auziņš Miroņa miljoni - Edgars Auziņš](/cover_pre1368738.jpg)
Banku Megalit pārņēma Beldjajeva banda, kas Maskavas kriminālajās aprindās pazīstama ar segvārdu Beldjajs. Plašs vīrs, nikns un līdz neapdomībai izmisis, pirmais iebrāzās kabinetā un nekavējoties ar diviem šāvieniem nogalināja abus uzradušos apsargus. Ar pārējiem tika galā rokaspuiši. Šajos brīžos bankas otrajā stāvā darbinieki no bruņu seifa izņēma simt dolāru banknošu kaudzes. Katrs iepakojums bija iesaiņots celofānā ar lielu melnu zīmogu «Megalit Bank». Saiņi bija jātransportē uz citu finanšu iestādi. Izdzirdējuši šāvienus, satrauktie darbinieki sāka steigšus mest saiņus atpakaļ seifā. Viņiem nebija laika viņu aizslēgt: viņi visi saņēma divas lodes (otro uz galvu, «kontroli»).
Bandīti ātri iemeta paciņas maisos. Netālu no ieejas bankā viņus gaidīja divi «deviņi» un lietots opelis. Nobraukuši pāris kvartālus, viņi iegriezās pamestā vārtejā un iekāpa džipos. Izstāšanās gāja kā pulkstenis. Laupītāji droši aizbēga no visā pilsētā izsludinātā reida.
– Labi padarīts! – Beldjajs iesmējās, kad izgājām no Maskavas apvedceļa. – Puiši sevi labi parādīja, un mērķis bija simtprocentīgs! Paveica vienā sekundē!
«Ložmetējs būs jānoņem,» Dyba, līdera «labā roka», svilpa no aizmugurējā sēdekļa. «Viņš nonāks izmeklētāju uzraudzībā, tas ir skaidrs.»
– Cik mums viņam vajadzētu dot?
– Mēs vienojāmies par puslīgumu.
– Viņš to dabūs!
Džipā sēdošie brāļi sāka smieties, un skaļākais no visiem bija Čaks, divdesmit sešus gadus vecs puisis, ļoti tumšs, ar vienmēr šķibošām acīm un svaigu rētu uz zoda. Viņš bandai pievienojās nesen, bet pateicoties savam vēsumam jau ir ieguvis autoritāti bandas vidū.
– Ja jums ir nepieciešams kāds noņemt, es esmu gatavs palīdzēt! – viņš iesaucās.
Džipā zem bandītu kājām atradās maisiņi, kas pildīti ar dolāru pakām. Aiz logiem pazuda drūmā rudens diena. Džipi nogriezās no Jaroslavļas šosejas un brauca pa pamestu lauku ceļu. Nobraukuši apmēram piecus kilometrus pa tās bedrēm, apstājāmies pie nomaļas, netīri pelēkas divstāvu mājas ar restēm uz logiem. Izbalējusi zīme pie durvīm vēstīja, ka šeit atrodas Argus LLP. Faktiski māja kalpoja bandītiem kā tranzīta bāze. Atstājot vienu no kaujiniekiem automašīnā vērot apkārtni, pārējie ar somām uzkāpuši otrajā stāvā.
Telpa, kurā ienāca desmit vīri, panākumu satraukti, bija tukša, tāpat kā visas pārējās telpas. Visur bija putekļi, uz grīdas gulēja bundžas, izsmēķi, izlietotas šļirces un dažas iespiedušās kastes.
– Rack, noliec avīzes, – Beldjajs pavēlēja. – Paskatīsimies, cik šeit ir.
Maisu saturs tika izliets uz izklātām avīzēm. Visi kļuva klusi.
«Te ir pie velna…» čukstēja bandīts ar iesauku Barboss un sniedzās pēc paciņām.
Beldjajs viņu atgrūda.
– Noliec grābekli! Tu dabūsi savu, nepīsi!
Dyba atnesa apjomīgu tukšu koferi. Beldjajs paņēma paku, saplēsa iepakojumu un skaitīja rēķinus.
«Pieci simti papīra par simts dolāriem, gurķis par gurķi, un tas ir piecdesmit tūkstoši,» viņš teica.
– Un cik tas būs rubļos? – Barboss ķērka, jau paspējis uz aci novērtēt kopējo sagūstītās naudas summu.
«Mēs to izdomāsim bez jums,» Beldja nomurmināja.
Viņš pavilka koferi sev pretī un sāka tajā salikt saiņus vienmērīgās kaudzēs. Pēc ceturtdaļas stundas viss medījums pārcēlās uz turieni.
– Kā ar dalīšanos? – Barboss iesaucās. – Vienojāmies uzreiz dalīties!
«Tagad, kad zaļumi ir saskaitīti, mēs tos sadalīsim,» skarbi atbildēja vadītājs. – Kopā mums ir septiņi citroni, trīs simti piecdesmit tūkstoši. Uzreiz ielikām trīs lemmas kopējā fondā…
To dzirdot, Barboss pat sašutumā satricināja. Trīs miljoni dolāru kaut kādā kopējā fondā! Ir skaidrs, ka Beldjajs nolēma uzlikt savu spalvaino ķepu šai naudai.
Lai gan Barboss bija mantkārīgs, viņam pietika prāta, lai klusētu.
«Tāpēc paliek četras lemmas, trīs simti piecdesmit tūkstoši,» vadītājs turpināja. «Diba un es paņemsim divus laimus – tāda bija vienošanās no paša sākuma.» Pārējo mēs sadalām starp deviņiem, ieskaitot Sjomu.
– Sjomas daļa ir jāsamazina! – kliedza bandīts ar iesauku Nariks. «Viņš nepiedalījās lietā, viņš tikai noskatījās!»
– Varbūt savu daļu vajadzētu samazināt? – Raks nomurmināja.
– Labi, Narik, pārtrauciet tirgu! – atskanēja balsis.
– Kas tas par kopējo fondu? – jautāja milzīgais, varenais Urkāns, kas viss bija no savītiem muskuļiem. «Es neko nedzirdēju, ka mēs par to būtu vienojušies.»
«Trīs lamas ir jāiedod tautai, pretējā gadījumā mēs tiksim sasodīti,» aizkaitināti sacīja Diba.
– Es sasodījos par taviem cilvēkiem! – milzis dārdēja.
Bandītu vidū atskanēja murmināšana. Vairākums nepārprotami piekrita Urkānam.
– Jūs abi paņemat divus jērus, un pārējais ir mūsu! – Urkāns ar draudiem balsī noteica.
Visi apklusa. Urkāna roka sniedzās pēc kabatas, kur viņam bija pistole, bet Beldjajs izšāva pirmais. Milzis apraka sevi grīdā. Asinis tecēja no cauruma viņa templī. Tas plūda, tuvojoties koferim. Rackam bija jāpārvieto koferis uz sāniem.
– Kurš vēl šeit nepiekrīt? – jautāja vadītājs.
«Tas ir labi, priekšniek,» Nariks samiernieciski sacīja.
«Tātad, ir palikušas divas lemmas trīssimt piecdesmit tūkstoši,» Beldjajs rezumēja, spēlējoties ar pistoli un skatoties apkārt uz saviem brāļiem. – Mēs dalām ar astoņiem, ieskaitot Sjomu. Rack, sāc.
Viņš viegli virzījās uz čemodānu un sāka izņemt no tā paciņas. Bandīti sēdēja viņam priekšā puslokā un uzmanīgi vēroja viņa rīcību. Šķita, ka tikai Čakam rūp Raks un dolāri. Viņš staigāja pa istabu, smēķēdams un smaidīdams.
«Sēdies,» Beldja viņam pavēlēja. – Nevajag šķist tavu acu priekšā!
Čaks apmetās aiz Gogas, maza auguma, tievs puisis, apmēram divdesmit divus gadus vecs. Viņi kopā pievienojās bandai. Klīda baumas, ka viņi ir tautieši vai pat radinieki, lai gan neviens, izņemot Beldaju, par to nezināja droši. Čaks un Goga palika nedaudz atsevišķi no pārējiem bandā, un daudziem tas nepatika. Tomēr nevienam nekad nav bijusi iespēja viņiem pārmest neuzticamību.
Diba no čemodāna izņēma tieši divus miljonus trīs simti piecdesmit tūkstošus dolāru. Nolicis pakas sev priekšā, viņš sāka tās izkaisīt pa apli – katru ar paciņu, tad vēl vienu paku, tad atkal, it kā dalītu kārtis.
Čaks apgūlās uz grīdas aiz Gogas, slēpjoties no Beldaja. Pēkšņi viņš iegrūda Gogu mugurā, tad ātri izņēma no krūtīm gāzmasku un pārvilka to pāri sejai. Goga izvilka no kabatas nelielu metāla cilindru citrona granātas lielumā. Ar vienu kustību viņš to atkorķēja un iemeta pie brāļu kājām. Čaks atkorķēja to pašu cilindru.