Miroņa miljoni. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Miroņa miljoni - Edgars Auziņš страница 4
![Miroņa miljoni - Edgars Auziņš Miroņa miljoni - Edgars Auziņš](/cover_pre1368738.jpg)
Kamēr Fedots knibinājās pie durvīm, Rustams pamodās. Fedots beidzot atvēra durvis, un no mašīnas izkāpa trīs brāļi. Mēs nogājām dažus metrus.
«Paskaties, Bents atliecās,» Fedots teica pēc mirkļa pārdomāšanas. – Kas ir nākamais?
«Nekas nenotiks,» Lapsa atbildēja, aizdedzinot cigareti. «Dodons kļūs par priekšnieku, tas arī viss.»
– Vai tas neesi tu?
– Kas vēl. Es nevaru pārlēkt pāri Dodonam.
Rustams un Fedots apsēdās uz zemes. No BMW sabojātā motora pārsega apakšas nāca dūmi. Kamēr Lapsa domāja, cik «zaļumu» viņš ir izrāvis no mirušā vīrieša, viņi skatījās uz automašīnu ar visām acīm.
«Lapsa,» Rustams pēkšņi sacīja. – Paskaties, šķiet, ka viņš kustas!
Lapsa uzrāvās un arī paskatījās uz mašīnu. Izliektajam skaidri bija redzamas dzīvības pazīmes. Viņa galva ar fragmentu pierē pagriezās, viņa puspievērtās acis atvērās.
– Celies augšā, nav jēgas sēdēt! – Liss kliedza. – Izvelciet viņu, un es sazināšos ar Dodonu. Ātrā palīdzība tik un tā neatbrauks, bet Dodons vismaz atvedīs savu ārstu.
Fedots un Rustams iekāpa mašīnā un, tuvojoties zaglim no abām pusēm, sāka viņu vilkt ārā no sēdekļa.
«Esi uzmanīgs, nespied,» Lapsa pavēlēja, arī tuvojoties mašīnai. – Pārliecinieties, ka nenokrītat…
Viņš ievilka cigareti un pēkšņi iemeta to pie atvērtajām durvīm. Uzliesmoja benzīna dūmi. Lapsa atlēca atpakaļ. Liesmas automašīnu pārņēma gandrīz acumirklī. Rustams, dega kā lāpa, izkrita no durvīm, metās zemē un ripoja, cenšoties notriekt liesmas. Kādu laiku viņš sagrozījās un raustījās, tad nomira.
Bēdzis prom, Lapsa mierīgi aizdedzināja jaunu cigareti. Viņš minūti skatījās uz degošo automašīnu, tad izņēma nozagto maku un sāka skaitīt naudu.
Čaks gribēja tikai vienu: pagriezties kaut kur uz sāniem, pazust, aizmukt no šīm vietām. Bet dakšu nebija. Mums visu laiku bija jābrauc pa vienu un to pašu ceļu.
Lietus sāka smidzināt, vējstiklu izraibojot ar nelielām šļakatām. Ceļš pēkšņi veda uz diezgan lielu pilsētas ciematu ar bruģētām ielām un trīs desmitiem māju, starp kurām bija piecstāvu ēkas.
Pirmajā ielā viņam pāri steidzās policijas Ņiva ar mirgojošu gaismu.
– Džip, apstājies pa labi! – prasīja balss, ko pastiprināja runātājs.
Vietējie likumsargi, saņēmuši ziņojumu par apšaudē, gatavojās sapulcei. Tiesa, viņus gaidīja divas mašīnas – džips un sveša automašīna, domājams, BMW, taču pietika ar viena džipa izskatu. Turklāt automašīna ar izsistiem logiem nevarēja neradīt aizdomas.
Čaks paātrinājās. «Ņiva» neatpalika.
– Džip, beidz! – rūca megafons.
«Nu, bāc,» bandīts zvērēja un ar jaunu sparu sāka griezt stūri.
Pilsētiņa palika aiz muguras, un līdz ar to asfalts beidzās. Atkal izstiepās zemes ceļš ar dubļiem, peļķēm un bedrēm. Ar katru kratīšanu Čaka gurns eksplodēja no sāpēm.
«Tikai tāpēc, lai tiktu prom no šejienes,» bandīts atkārtoja, sakosdams zobus. – Tikai, lai tiktu ārā… Menti ir netīri! Un no kurienes viņi radās?
Atskanēja šāvieni no aizmugures. Divas vai trīs reizes gar Čaka templi nosvilpa lodes.
Vajātāji pa radio sazinājās ar vadības bloku. No turienes viņi atbildēja, ka otra patruļas automašīna jau ir nosūtīta pārtvert. Abām automašīnām džips jāuzņem knaibles.
Kratīšana lika Gogai pie prāta. Aizsmacis lamājies, viņš atkal sāka celties. Viņa asiņainā seja iznira no tumsas. Un tad viņš saņēma sitienu no Čaka. Goga atliecās pret durvīm, taču nepagāja pat minūte, līdz viņš atkal sāka celties, pieķēries pie vadības paneļa. Čakam bija jāseko viņam, dīvaini līkumotajam ceļam un atpakaļskata spogulī redzamajai policijas automašīnai. Džips visu laiku slīdēja dubļos, un kratīšana bija tāda, ka stūre tika izrauta no rokām.
«Vai tu nomierinies vai nē,» Čaks atgrūda Gogu ar elkoni.
«Žurka…» mirstošais sēkt.
Čaks izsvieda dūri, taču tajā brīdī džips spēcīgi satricināja, un viņa locītavas slīdēja garām Gogam.
No brāļa rīkles izplūda spiedoša skaņa, kas neskaidri atgādināja smieklus. Viņš tomēr paguva uzsēsties uz sēdekļa.
– Noliecīsimies kopā, necilvēks! «Viņš piecēlās un pēkšņi visu savu svaru nolieca uz Čaku.
Atgrūdis viņu, bandīts uz brīdi atlaida stūri. Džips saslīdēja. Tas bija brīnums, ka mašīna neapgāzās. Čakam atkal bija jāķeras pie stūres.
Ceļš kādu laiku veda gar stāvo upes krastu. Priekšā upe veica pagriezienu, un ceļš uzskrēja taisni uz koka tilta. Pēkšņi Čakam palika auksti: aiz tilta iedegās policijas žiguļa lukturi! Un uz astes – «Ņiva»! Un jūs nevarat atstāt ceļu: labajā pusē ir upe, kreisajā pusē ir grava. Viņš ir ieslodzīts.
Gogas rokā pazibēja nazis.
– Nāc, necilvēks!
Čaks atgrūda roku. Viņš nevarēja rūpīgāk tikt galā ar Gogu: džips jau bija uzlidojis uz tilta.
Čaks cerēja šķērsot tiltu, pirms uz tā uzbrauca žigulis, taču tad nemierīgais Goga uzskrēja bandītam un uz dažiem mirkļiem aizsedza viņam skatu. Atgrūzdams viņu prom, Čaks sastinga šausmās: Lada tomēr uzbrauca uz tilta! Sirds iegriezās kaklā: nebija iespējams izvairīties no sadursmes. Tilts ir pārāk šaurs. Pat ja divas automašīnas varētu pabraukt viena otrai garām, tas būtu tikai ļoti tuvu.
Čakam šķita, ka viss notiek lēni, kā murgā. Goga, kaut kur nokritis, joprojām turējās pie viņa. «Žiguls» pagriezās pa kreisi. Čaks grieza arī stūri, cenšoties izvairīties no frontāla trieciena, taču džipa ātrums bija pārāk liels, lai laikus nobremzētu.
Uz brīdi bandīts pārstāja orientēties, rokas tikai spieda stūri. Žigulis pārāk strauji pagriezās pa kreisi, atsitās pret margām, ar triecienu atšķēla tās vaļā, un tajā brīdī tam sānos ietriecās spēcīgs džips. Līdz ar margu atlūzām ūdenī ietriecās policijas automašīna, izmetot šļakatas. Džips pēc inerces atsitās pretī un nojauca margas tilta otrā pusē. Arī tas būtu sabrucis, ja tilts šajā brīdī nebūtu beidzies, atkal pārvēršoties par zemes ceļu.
Aizmugurējais ritenis tomēr nokrita no tilta klāja un iestrēga ieplakā, kur sākās klints. Džips