Miroņa miljoni. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Miroņa miljoni - Edgars Auziņš страница 7
![Miroņa miljoni - Edgars Auziņš Miroņa miljoni - Edgars Auziņš](/cover_pre1368738.jpg)
Koku galotnes šūpojās un čaukstēja vējā. No tām pacēlās vārnu bars, skaļi ņaudot, un riņķoja pāri mežam. Atkal sāka līt. Uz nokaltušajām lapām, kas klāja zemi, klabēja pilieni.
Maslovs smēķēja, pūta un pārvietoja koferi no vienas rokas uz otru, bet gāja neapstājoties.
– Ei, brāl, vai tuvumā ir kāds mājoklis? – Čaks jautāja. – Ciemats vai varbūt pilsēta tuvumā?
«Ir tikai Šabanova, divpadsmit pagalmi un četras vecas sievietes.» Un pilsēta ir Troickoje, bet tā ir desmit kilometru attālumā…
– Ko tu tādā laikā darīji mežā?
Pjotrs Tihonovičs apstājās. Viņš ievilka elpu un noslaucīja seju, slapju no sviedriem un lietus.
«Lai kā būtu, es gāju,» viņš smaidot atbildēja.
Un viņš atkal pacēla koferi.
«Man kaut kur jāatpūšas pāris nedēļas,» pēc minūtes ierunājās bandīts. – Vai šeit ir piemērots mājoklis, vēlams ar pirti?
– Manā mājā nav pirts. Mēs esam pieraduši iztikt bez ērtībām. Bet Šabanovā var būt arī pirts. Jebkura mājsaimniece tevi ielaidīs par desmit.
– Ciems pazūd. Es tur būšu pārāk redzams.
– Tad uz vasarnīcu. Šeit ir viens. To uzcēla nelaiķis profesors… Un tagad izīrē uz vasaru… – Maslova balss nemitīgi kliboja. Bija skaidrs, ka smagais čemodāns bija pilnībā nomocījis šo lielo vīru. – Maskavieši nāk dzīvot… Bet ar desmit nevar iztikt…
Čakam nebija vieglāk. Sāpes manā kājā apslāpēja manas domas. Man bija jāpieliek pūles, lai saprastu, ko šis dīvainais bezpajumtnieks saka.
Viņi izgāja cauri kādam tik tikko izbraucamam biezoknim. Tikai vienreiz koki pašķīrās un parādījās sprauga, bet šveicars tajā virzienā negāja.
– Kas tur ir?
– Kapsēta. Viņi tur nav apbedījuši cilvēkus ilgu laiku, un mēs tur neejam. Nu pie Dieva…
Čemodāns izsūcināja visas vēnas no Maslova, bet tas bija naudas sviedru vērts. Tikai, lai ātri nokļūtu vietā un nogalinātu sasodīto sūdu. Un, kad viņš apglabās līķi un droši noslēps čemodānu, viņš nekavējoties dosies uz Maskavu. Eh, un viņš rosīsies pa krodziņiem… Sākumā, lai atslogotu dvēseli, viņam pietiks ar pieciem tūkstošiem. Un tad viņš atgriezīsies šeit un lēnām izņems naudu no sava kofera. Tur, redz, viņš nopirks dzīvokli Maskavā, to un to, viņš iekārtosies, viņš atradīs sev kuplu sievieti… Kāds sapnis, ar naudu var tādas lietas darīt!
Čaks viņam kliedza, lai viņš apstājas. Bandīts jau bija pilnīgi neizturams. Melnums piepildīja manas acis. Krītošām rokām viņš izņēma no kabatas kastīti ar šļirci un ampulām…
Pēc minūtes Čaks ātri panāca savu pavadoni. Viņa solis kļuva pārliecinātāks, gandrīz nekādas sāpes nebija jūtamas.
– Kur, jūs sakāt, ir šī vasarnīca?
– Un aiz ciema sākas ceļš. Gar to ir stabi ar vadiem, tieši līdz mājai…
«Bet kāpēc jums to vajag? – Maslovs garīgi piebilda. «Jums vēl nav ilgi jādzīvo…»
Un viņš paskatījās uz bandītu uz sāniem. Un viņš, it kā viņam atbildēdams, domāja: «Es tev parādīšu stumbru, tu vecais mārrutki, un tu izraksi sev kapu. Es apglabāšu koferi ar naudu un tavu līķi, pērtiķi, kopā ar to. Gulēt uz viņa un aizsargāt…»
Mēness pēdējo reizi paskatījās ārā un gandrīz uzreiz uz visiem laikiem iegrima mākoņos. Tumsa padziļinājās. Tālāk par tuvākajiem kokiem neko redzēt nebija iespējams. Lietus vai nu mitējās, tad pastiprinājās, un tad pēkšņi uznāca asās brāzmās un caurdūra manu seju ar tūkstošiem aukstu adatu. Maslovs apstājās ik pēc diviem desmitiem metru. Viņš uzpūta, noslaucīja seju un kratīja asiņainās plaukstas. Tad viņš atkal pacēla koferi un nesa to. Čaks satvēra kabatā pistoles rokturi.
Tā viņi gāja, un mežs aiz viņiem aizvērās kā tukša siena.
Otrā daļa
Trijos pēcpusdienā, kad blāvā oktobra saule jau rietēja, Šabanovas vienīgajā ielā parādījās apmēram divdesmit divus gadus vecs jaunietis, ģērbies pārgājiena vējjakā un izbalējušos džinsos, ar mugursomu pār pleciem.. Garāmgājējs bija garāks par vidējo, vidēji stiprs, un viņam bija biezi gaiši brūni mati, kas karājās pār ausīm un bija locīti. Apstājies pie tālākās mājas žoga, kas izskatījās pilnīgi pamesta, viņš iegāja plaši atvērtajos vārtos. Kā jau varēja gaidīt, uz klauvējienu pie durvīm neviens nereaģēja.
Jauneklis devās uz nākamo būdu, bet pat šeit valdīja posts. Viss bija aizaudzis ar nezālēm, slēģi birst nost, logu stiklos bija spraugas. Ceļotājs pat nepieklauvēja, viņš devās tālāk.
No pusduca skumjām būdām viņš izvēlējās vienu, pie kuras klīda vistas. Ja ir vistas, tad jābūt cilvēkiem.
Kāda veca sieviete paskatījās pa logu uz vārtu čīkstēšanu. Pusaklas acis piesardzīgi raudzījās uz jaunpienācēju.
«Sveiki,» sacīja jauneklis. – Es tikai gribēju jautāt. Te kaut kur tuvumā vajadzētu būt Zimiņu dāčai. Ķieģeļu divstāvu māja.
«Ir tāda vasarnīca,» vecā sieviete nomurmināja. – Gribi tur apmesties, vai kā? Tātad jūs kavējaties. Pagājušajā nedēļā te garām gāja kāds vīrietis un arī apjautājās par šo vasarnīcu. Es pats ar viņu runāju. Tāpat kā tu, viņš gāja cauri ciemam un prasīja man ceļu… Tagad, man šķiet, viņš jau tur dzīvo. Tas nozīmē, ka esat nokavējis.
«Jā, es netaisos tur apmesties,» atbildēja jauneklis, paraustīdams plecus. – Es sekoju sludinājumam. Viņi vēlas pārdot šo vasarnīcu, un viņi mani atsūtīja to apskatīt.
– Pārdot? – vecā sieviete bija pārsteigta. – Vai viņi vēlas pārdot vasarnīcu? Paskaties… Tad, iespējams, tā ir cita lieta. Es nezinu, vai tagad tur atrodas īpašniece un viņas meita, vai arī viņi aizbrauca uz Maskavu, un īrniekam vajadzētu būt tur. Tu ej cauri, aiz akas pa labi sākas ceļš. Pa to taisni, gar stabiem ar vadiem.
Jaunietis pateicās, uzlika mugursomu mugurā un virzījās norādītajā virzienā. Ceļš, vairāk kā taciņa, veda mežā. Koki abās pusēs stāvēja kā siena. Ceļotājs gāja kādus trīs kilometrus, ne mazāk, līdz, beidzot, tālumā parādījās vasarnīca – drūma tumši sarkana māja ar augstu jumtu un apaļu smailu tornīti virs ieejas. Uz tumšojošo svina mākoņu fona ēka izskatījās pēc senas pils.
Otrā stāva logos bija gaisma. Ceļotājs iegāja pa atvērtajiem vārtiem, šķērsoja pamesto dārzu, uzkāpa uz lieveņa un nospieda zvana pogu. Kaut kur mājas dziļumā noskanēja zvans.
Durvis