Miroņa miljoni. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Miroņa miljoni - Edgars Auziņš страница 11
![Miroņa miljoni - Edgars Auziņš Miroņa miljoni - Edgars Auziņš](/cover_pre1368738.jpg)
Viņa roka ar pistoli kļuva vājāka, un purns turpināja nolaisties.
«Mēs uzreiz sapratām, ka jūs esat šeit kaut kur.» Tu nevarēji tikt vaļā ar savām brūcēm un lielo koferi…
– Īsāk sakot, stulbi! – Čaks pēkšņi kļuva nikns. – Man nav naudas, bet, ja jūsu draugi vēlas mani paņemt, ļaujiet viņiem mēģināt! Es nosūtīšu duci jūsu uz nākamo pasauli!
Viesis iesmējās.
– Kā tu viņus nosūtīsi uz nākamo pasauli? Kruķis?
– Izslēdzies, velniņ! – Un Čaks, grimasēdama, nospieda sprūdu.
Šāviena vietā atskanēja sauss klikšķis. Čaks nospieda vēlreiz, un atkal ar tādu pašu panākumu.
Gnuss klusi iesmējās.
– Nevajag trakot. Jūsu bedre jau ir iztīrīta, un visas lodes ir izņemtas no lielgabala.
Čaks, zvērēdams, nolaida nederīgo pistoli.
– Kad viņiem bija laiks? – meitene čukstēja Denisam. «Es šeit esmu bijis gandrīz visu laiku un nevienu neesmu redzējis…
Gnuss pēkšņi pārstāja smieties.
«Tu nekur nebrauksi, Čak.» Tāpēc būsim jauki. Tu parādi, kur ir paslēpti «zaļie», un neviens tev nepieliks ne pirkstu.
Čaks paskatījās uz jaunpienācēju ar asinīm piesātinātām acīm.
– Bet man nav tās naudas. Gogs izmeta savu koferi pa ceļu, kad policisti mums sekoja.
– Tu dari muļķības, dārgā.
– Es neko nezinu.
– Zini, un tu mums visu izstāstīsi. Mēs to vēlamies labā nozīmē. Mēs jums iedosim daļu naudas.
– Vilki! Piekāpies!..
Čaks pēkšņi sarāvās un sēkdams nopūtās un apgūlās uz pakāpiena. Viņa ķermenis krampji raustījās, uz lūpām parādījās putas.
Natālija, nolēmusi, ka viņš mirst, klusi kliedza.
«Es te noliecos bez platuma…» Čaks ievaidējās. «Man vairs nav spēka… Iedevu ārstam foršu naudu tikai par vienu degvielas uzpildes staciju, bet viņš pagriež seju…
Putas plūda no viņa atvērtās mutes uz krūtīm. Viņš noliecās, tad strauji iztaisnojās un atmeta galvu atpakaļ tā, ka pakausī atsitās pret pakāpienu.
Gnuss piegāja pie viņa.
«Šie ārsti nevilcinās ar mūsu slimībām.» Paņemiet mugurkaulu. Lai tā būtu, izmantojiet to.
Viņš ievietoja divas ampulas Čaka plaukstā. Viņš satvēra tās, iebāza vienu ampulu kabatā, bet otru iebēra šļircē, kuru Gnuss viņam izpalīdzīgi pasniedza. Pēdējā brīdī, pirms iebāza vēnā adatu, viņš sastinga un piesardzīgi paskatījās uz nakts citplanētieti.
«Nebaidies, mans draugs, tā nav inde,» Gnusa mute atkal pārvērtās smīnā. – Zini, mums tava dzīvība tagad ir vērtīgāka par visām Ēģiptes bagātībām, kā mēdza teikt nelaiķis Kuzmins…
Un viņš atkal iesmējās ar saviem draudīgajiem klusajiem smiekliem. Taču Čaks vairs viņā neklausījās: viņš iespieda šļirces saturu vēnā.
«Rīt vakarā cilvēki ieradīsies šeit, lai saņemtu galīgo atbildi,» sacīja viesis. «Viņi tik un tā neļaus jums doties prom, tāpēc jūs joprojām varat mierīgi nogulēt vienu dienu un ārstēties,» viņš atkāpās un nenovērsa skatienu no Čaka, un viņš atkāpās uz durvīm. – Viņi piedāvā jums labu iespēju. Ja es būtu tavā vietā, es domāju…
Gnuss atvēra durvis, un viņa saliektā figūra pacēlās uz sliekšņa, gandrīz saplūstot ar vēso tumsu.
– Ej no šejienes, nelietis! – Čaks kliedza.
– Paņemiet visu savu naudu līdzi uz nākamo pasauli…
– Aizveries! – Čaks pacēla pistoli, un Gnuss atkāpās tumsā.
«Mans bizness ir mazs, mani tikko atsūtīja jums pastāstīt,» viņa balsī skanēja vēja brāzma. – Bet tikai rītvakar – termiņš… Piespiedīs šķirties, sakne, viņi jau ir apstājušies…
Nepabeidzis, viņš steidzīgi aizcirta durvis. Čaka izmestā pistole trāpīja pa ādu.
Zālē iestājās klusums. Sienas pulkstenis skaļi sita pusvienpadsmitos.
Zāles bandītu ievērojami uzmundrināja. Viņš paķēra kruķi, piecēlās kājās un ātri pielēca pie loga.
«Izdzēsiet gaismu,» viņš svilpa.
Natālija pagrieza slēdzi.
Čaks stāvēja pie loga malas. Deniss un Natālija piegāja pie cita loga.
«Ak, tās ir kuces,» Čaks čukstēja, «tās apglabājas aiz kokiem.»
Šeit jaunieši pamanīja arī tumšus siluetus, ik pa laikam pārvietojoties no koka uz koku. Skaidrs, ka māja tika uzraudzīta. Novērošana tika veikta no meža, dārza atklātā vietā neviens neizgāja.
«Mums klājas slikti, puiši,» draudīgi sacīja bandīts. «Viņi meklē naudu, viņi domā, ka man tā ir kaut kur paslēpta, bet man tās nav.»
«Jūsu lietas mūs neskar,» runāja Natālija, kļūstot drosmīgāka. – Apspriediet tos ar draugiem. Mēs nevēlamies neko darīt ar viņiem vai jums.
– Skaidrs, ka nevēlies. Bet rīt, kad viņi nāks mani sadalīt, viņi nogalinās arī jūs kā lieciniekus. Citādi varbūt mani spīdzinās – ja nu es tev kaut ko izpļāpātu par to koferi…
– Es nezinu nevienu koferi! – aizturot asaras, meitene iesaucās. – Labāk ej prom no šejienes! Mamma tev atdos par īri samaksāto naudu! Ej prom!
Čaks saspringti iesmējās.
«Jūs arī esat iekļuvuši šajā juceklī, bērni, un tāpēc ir labāk, ja mēs kopā izdomājam, ko mēs darīsim.»
«Denis,» Natālija pagriezās pret jauno vīrieti, «varbūt mēs abi varam izstumt šo puisi pa durvīm?» Viņa draugi tur gaida, lai viņi tiek ar viņu galā. Bet ne šajā mājā!
«Mums jātiek prom no šejienes,» bandīts nošņāca. – Pavelciet visus trīs. Viņi mūs mežā neatradīs.
– Es ar tevi nekur neiešu! Es labprātāk aiziešu viena, bet ne ar tevi!
– Kartona muļķis, kur tu ej? Māja tiek pērta no visām pusēm.