Slapta koncentracijos stovykla. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Slapta koncentracijos stovykla - Edgars Auziņš страница 2
![Slapta koncentracijos stovykla - Edgars Auziņš Slapta koncentracijos stovykla - Edgars Auziņš](/cover_pre1369235.jpg)
– Klausyk, vade! – Semjonas Martynokas sušnypštė Macharinui į ausį. – Leisk man prieiti arčiau ir pasižvalgyti.
– Nagi, – pasakė Maharinas.
– Taip, – pasakė Martinokas.
Ir jis tuoj pat nepastebimai ir tyliai dingo tamsoje. Netrukus grįžo ir taip pat tyliai ir nepastebimai, lyg būtų išaugęs iš žemės.
– Jie niekur nedingo! – sušnibždėjo Martinokas. – Yra infekcijų. Mažiausiai vienas. Jis kvėpuoja… Na, jei taip, tai kiti yra kažkur šalia. Manau, kad taip, kormoranai gauna kasdienę duoną…
Martynokas buvo iš Odesos ir mėgo į pokalbį įvesti kokį nors konkretų Odesos žodį ar net visą frazę.
– Mes laukiam! – įsakė Maharinas.
Ilgai nelaukėme – apie pusvalandį. Netrukus tamsoje pasigirdo kelių žmonių žingsniai, po kurių pasigirdo kvėpavimas ir kiti garsai.
– Taip! – užkimdamas tarė Mazharinas, kai garsai ir kvėpavimas tapo labai artimi. Žodis «taip» šiuo atveju reiškė komandą «ugnis».
Fotografuoti tamsoje nėra lengva užduotis, net jei esate patyręs žmogus. Kur priešas, kur mūsų draugas? Po pirmųjų sprogimų du ar trys kūnai – tai buvo aišku iš būdingų garsų – nukrito ant žemės. Kažkas – tai vėlgi buvo aišku iš garsų – stačia galva puolė į tvartą ir užtrenkė už savęs sunkias duris, kurios čirškėjo neteptais vyriais, ir šis ūžesys buvo stipresnis už visus šūvius. Iš tvarto iš karto pasigirdo šūviai – šaudė iš kulkosvaidžio ir šautuvo. Jei taip, vadinasi, buvo bent du šauliai. Nors buvo neaišku, iš kur jie šaudė – pro sienas ar iš kokių plyšių ar langų.
– Klausyk, vade! – sušuko Semjonas Martynokas (kalbėti pašnibždomis dabar nebeliko prasmės). – Man nepatinka ši naktinė serenada! Leisk man smogti jiems granatomis! Prieinu arčiau, surasiu kokį nors plyšį ir…
– Eime! – sutiko Maharinas. – Bet ne vienas, o kartu. Dėl patikimumo mums reikia kito žmogaus.
– Aš! – Ignatas Chausas iškrito iš kažkur iš tamsos.
«Gerai», – pasakė Mazharinas.
«Tu kol kas nustok šaudyti», – pasakė Martynokas. – O ką gero, užkabinkite Dievo tarnus Ignatą ir Semjoną…
Smerševitai nustojo šaudyti, bet toliau šaudė iš tvarto. Tiesa, nedažnai – retais pavieniais šūviais ir trumpais pliūpsniais. Jie tikriausiai taupė savo šovinius arba tiesiog nežinojo, kokiu būdu šaudyti. Ir tai buvo gerai: tai, kad priešas paleido retus šūvius, ir tai, kad jis buvo dezorientuotas. Esant tokiai situacijai, prisėlinti prie tvarto, surasti jame langą ar kitą plyšį ir mesti ten granatą yra daug lengviau. Nieko, viskas turėtų susitvarkyti. Viskas bus gerai, nes tai ne pirmas kartas.
Netrukus kažkur tvarto gilumoje nugriaudėjo duslus sprogimas – tai Martynokas, o gal Chausas mėtė granatas. Iš tvarto pasigirdo prislopintas riksmas, po kurio ilgu, beveik nesibaigiamu šūviu iššovė kulkosvaidis. Nugriaudėjo dar vienas granatos sprogimas, ir viskas nutilo. Daugiau šūvių iš tvarto nesigirdėjo.
– Visi gulėkite! – įsakė Mazharinas Zarečnevui ir Černykui. – Mes laukiam!
– Vadas! – Zarečnevas dejavo iš tamsos, ir šiame dejone buvo kažkas, kas privertė Machariną stačia galva veržtis ta kryptimi, iš kurios kilo dejonė.
Prokhoras Zarečnevas gulėjo ant šono, sulenktomis kojomis.
– Ką? – paklausė Macharinas, nors iš šio klausimo nebuvo jokios prasmės, nes viskas jau buvo aišku.
«Tai mane užkabino», – pro sukąstus dantis pasakė Zarečnevas. – Pataikė man į šoną. Atrodo du kartus…
«O, tu!…» – susierzinęs tarė Macharinas, čiupinėdamas Zarečnevo kūną. – Būk kantrus, aš tiesiog… Tiesiog…
Zarečnevas vilkėjo paminkštintą švarką, po paminkštinta striuke buvo tunika, o po tunika – apatiniai marškiniai. Tai sudėtingas reikalas! Pabandykite taip, su tiek daug drabužių ir net visiškoje tamsoje, kad nustatytumėte, kur yra žaizda ir ar tai viena, ar, galbūt, kelios iš jų! Be to, pabandykite nustatyti, kiek jie yra sunkūs. Dabar būtų gaisras, bet tu negali uždegti – o jei kas nors šaudys iš tvarto!
– Ką tu čia turi? – susuko iki Macharino ir Zarečnevo Černychų.
«Jį tai pataikė», – pro sukąstus dantis atsakė Maharinas.
«Leiskite man padėti», – pasakė Černychas. – Du žmonės yra patogesni.
– Stebėkite tvartą! – pasakė Mazharinas. – Niekada negali žinoti… aš kažkaip pats…
Iš tamsos pasigirdo trumpas atodūsis, ir priešais Mazhariną pasirodė Semjonas Martynokas.
– Štai ir aš! – pasakė jis ir sustojo. – Ar kas nors buvo subraižytas?
«Jis», – parodė į Zarečnevą Macharinas, nors tamsoje nebuvo matyti, į ką tiksliai jis rodo.
– Stipriai? – paklausė Martynokas.
– Velnias žino! – atsakė Mazharinas. – Tamsu, nieko nematai… Kur Ignatas?
«Ko nežinau, to nežinau», – atsakė Martynokas. – Aš buvau šalia. Jis net įmetė granatą į kažkokį plyšį. Bet aš nežinau, kur jis dabar. Nieko, pasirodys.
Martyno balsas buvo linksmas, bet tuo pat metu jame tvyrojo nerimą keliantis netikrumas.
– O tie, kurie yra tvarte? – paklausė Macharinas.
«Na, su jais, manau, viskas aišku», – atsakė Martynokas. – Jie kepti, pigūs vilkai. Kas gali išgyventi tris granatas? O kiti du dainavo savo serenadą…
– Kurie du? – nesuprato Macharinas.
«Tamsoje sutikau du žmones», – paaiškino Martynok. – Jie gulėjo vienas šalia kito piktžolėse, netoli įėjimo į tvartą. Vienas pasiruošęs, kitas sužeistas. Jis mėtėsi ir vartojo, dejavo ir keikėsi. Rusiškai, žinai… Na, aš jį raminau… Peiliu. Peilis labai ramina. Manau, buvo keturi. Vlasovitai, kaip buvo sakyta.
Jis nutilo, klausydamasis tamsos.
– Bet kur mūsų Ignatas? – jis paklausė. – Man nepatinka ši partitūra… Klausyk, vade! Aš einu tirti! O tiksliau, aš slystu. O jei jis, Ignatas, irgi… Tuo pat metu į tvartą įmesiu dar vieną granatą. Būti tikram.
«Būkite atsargūs lauke», – sakė Maharinas.
– Kodėl gi ne! – Martyno balse skambėjo ironija. «Būk atsargus, dukra», – pasakė motina, siųsdama savo Sonečką į pasimatymą su jūreiviu. Nes tie jūreiviai