Šķīrušies ģenerāļa padomniece. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Šķīrušies ģenerāļa padomniece - Edgars Auziņš страница 7
![Šķīrušies ģenerāļa padomniece - Edgars Auziņš Šķīrušies ģenerāļa padomniece - Edgars Auziņš](/cover_pre1369900.jpg)
Man nekad nav bijis tik vēss, neapdomīgs, prātu satriecošs un ļauns skūpsts, it kā es skūpstu pašu tumsu vai drīzāk dēmonu, kas tajā slēpjas.
Skūpsts ir garš, kaislīgs, neviens nevēlas apstāties, bet dēmons nez kāpēc pirmais apstājas. Precīzāk, Iļja, kurš izrādījās tik liels pārsteigums.
– Sieviete, ko tu dari? – apmierinātā tonī nomurmina karstais Iļja, kurš prot skūpstīties tik imperatīvi un prasīgi. Viņš apgriežas uz muguras, velkot mani sev līdzi, un te es atkal guļu uz viņa platajām krūtīm.
– Kā ko? "Es atriebjos," es nomurmināju un mīļi žāvājos, noliekot galvu uz krūtīm. Tagad es dzirdu plaukstošus sirdspukstus. – Man šķiet, ka sapratu, ko tu teici par atriebības baudu. Tādu baudu var izstiept, un tad atriebties, tā atriebties un tad atkal atriebties. Un stiept. Un atriebties.
Ja Iļja man kaut ko atbildēja, es droši vien nedzirdēju vai izslēdzu.
8. nodaļa
Kādā brīdī es pēkšņi pamostos, it kā no grūdiena.
Kur es esmu?
Visapkārt ir tumšs. Sākumā neko nesaprotu, atmiņas jauktas galvā, bildes iznāk negribīgi, bet kāda brīnuma dēļ saprotu, ka man laikam Iļja, reibonis un slikta dūša. Ceru, ka tie nav grūtniecības simptomi?!
Es jūtu gultu. Blakus nav vīrieša ķermeņa. Varbūt viņš devās uz dušu? Bet tā ir laba lieta.
Degdama no kauna, es izlecu no gultas. Ko es esmu darījis?
Es jau jūtos pati, bet bez kleitas! Un pat bez apakšveļas. Ak, es noteikti darīju!
Uzkāpju ar papēdi uz auduma, noliecos, jūtu atradumu un priecājos. Šī ir mana kleita.
Es kaut kā uz tausti uzvelku drēbes un skrienu. Gaitenī es paklupu aiz saviem apaviem. Precīzāk, vienai kurpei. Es jūtu grīdu sev blakus, bet otro neatrodu, bet mana somiņa tika aizķerta. Nav slikti.
Basām kājām, ar vienu kurpi rokās, izlecu no istabas, skrienu uz kāpnēm, pie sevis lūdzot, lai pa ceļam nevienu nesatiktu, steidzos lejā pa kāpnēm uz savu stāvu, lidoju pie Natašas un mana. istabu un atviegloti aizcirta durvis. Iļjam joprojām ir mans krūšturis un kurpes. Es noteikti esmu vulgāra Pelnrušķīte. Viņa ne tikai atstāja kurpi kā suvenīru. Man vēlāk būs kaut kā uzmanīgi jāsavāc savas mantas. Vai arī ļaujiet viņam to paturēt kā trofeju.
Nataša mierīgi guļ savā gultā. Aizkari nav aizvilkti, istabiņa nekārtība, vakar, kad aizgājām, noteikti bija sakoptāk.
Viņa aizvēra aizkarus, nolādēdama sevi ar pēdējiem vārdiem, un devās uz dušu. Tur viņa jau atklāja, ka kleitu uzvilkusi ar iekšpusi. Es jūtos šausmīgi stulbi, man dauzās galva, un pats galvenais, es īsti nevaru atcerēties, vai ar Iļju kaut kas notika naktī vai nē. Šķiet, ka tas tomēr notika. Acu priekšā, it kā no ārpuses vērotu, atceros gultu, skaļus vaidus un divus savītus ķermeņus. Vai es tā kliedzu? Vai Iļja mani sagriež vai kā?
Tad šķiet, ka pat liftā ar viņu notika kaut kas šausmīgi vulgārs. Vai arī tā nebija?
Nē, nu, ja es nepamodos savā istabā un praktiski neizģērbos, tad droši vien viss notika, jums nevajadzētu likt lietā cerības.
Es satraukta eju uz savu gultu. Kāpēc es vakar pacēlu tik daudz tostu par drosmi? Tagad jūtos šausmīgi stulbi, galva griežas, joprojām ir slikta dūša un neko svarīgu neatceros.
Mēģinot atcerēties notikušo, es ilgi mētājos un grozos gultā. Sāk jau kļūt gaišs. Es cieši aizveru acis un beidzot! Karsts skūpsts tumsā, kurā ir tik daudz neprātīgas kaisles.
Es atveru acis. Jā, viss notika. Pēc tāda skūpsta nevar būt.
Nolēmu pamodināt Natašu uz brokastīm. Viņa pati nekad neaizmiga. Man negribas ēst, bet iesim vismaz iedzert kafiju.
– Nataša, celies, iesim brokastīs.
“Liec mani mierā, kāda kafija, man dauzās galva,” nomurmina Nataša.
– Vai man iedot viņam tableti galvā? Nedaudz ūdens? – es uzmanīgi apjautājos, uzreiz iespiežot prasīto Natašas rokās. – Turies, mīļā.
– Ak, Anka, tu esi mans glābējs.
Nataša paņem tableti un izdzer visu ūdeni vienā rāvienā.
– Nu, kas vakar notika ar tevi un Iļju?
– Nu… tā šķiet. "Es labi neatceros pagājušo nakti," es samulsusi atbildu.
– Es arī labi neatceros. Bet man tas noteikti bija.
– Ar ko?!
"Ar mūsu jauno ģenerāli," Nataša apmierināti pasmaida. "Man paveicās, es vakar viņu nejauši atradu un mēs runājām." Viņš man vakar apsolīja pārskaitījumu un to, ka padarīs mani par savu personīgo palīgu ar palielinātu algu. Padomā par to, kāda veiksme, vai ne?
– Nataša, kā ar tavu vīru?
– Nu, ja tu viņam nezvanīsi un neko neziņosi, tad viņš to neuzzinās. Viņš ir labs pret mani, es viņu nepametu, es viņu mīlu. Bet ģimenei vajag naudu, drīzumā gatavosim vecāko skolai, laiks dabūt jaunu mašīnu.
– Kā sauc mūsu jauno ģenerāli?
– Ak, zini, es precīzi neatceros. Kārena, es domāju. Viņš izrādījās tik foršs cilvēks.
Šķita, ka Nataša kaut ko atcerējās un tik sapņaini pasmaidīja. Br-r. Bet viņa patiesībā uzvedās kā mans vīrs, kuru viņa tik aktīvi nosodīja un juta man līdzi. Varbūt es kaut ko nesaprotu, un krāpšanās ir norma?
Meklēju telefona numuru un nekur nevaru atrast. Vakar gāju pastaigāties, pastaigājos, protams.
– Nataša, lūdzu, zvaniet man, es nevaru atrast savu tālruņa numuru.
Nataša zvana, bet istabā valda klusums. Es turpinu savus meklējumus cerībā, ka tas joprojām kaut kur atrodas klusuma režīmā.
Ak, ja viņš paliktu pie Iļjas? Es aizbēgu tumsā. Varēju atstāt ne tikai krūšturi. Bet tad Iļja būtu atbildējis uz izaicinājumu, vai ne? Labi, ja viņam tas ir un viņš atradīs tālruni un to ieraudzīs, viņš, iespējams, jums paziņos.
Brokastīs, bez telefona, jūtos neērti, bet tagad esmu ģērbusies daudz ērtāk un slēgtāk nekā vakar, mīkstās kedas, un tas jau man liek justies tik labi.
Kamēr mēs ar Natašu dzeram kafiju, pilnīgi visi vīrieši, kas iet garām no mūsu darba, sveicina mani, kā labi draugi. Jūtu, kā mana seja un ausis kļūst sarkanas, un kafija iestrēgst kaklā.
Brokastīs, bez telefona, jūtos neērti, bet tagad