Gultā ar zvēru. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Gultā ar zvēru - Edgars Auziņš страница 7
![Gultā ar zvēru - Edgars Auziņš Gultā ar zvēru - Edgars Auziņš](/cover_pre1370024.jpg)
Es vienmēr esmu piederējis pie cilvēku kategorijas, kas baidās no formas tērpiem. Šķiet, ka neko nelikumīgu neesi izdarījusi, bet, ieraugot lielus puišus formās, tu saraujies, it kā būtu pie kaut kā vainīgs.
Un tagad mani pārņēma kāda neizskaidrojama panikas sajūta un es kā līgava gandrīz nokritu bezsamaņā. Paldies Dievam, priekšnesums bija īss un, pretēji bažām, mūs nepārmeklēja, bet vienkārši rūpīgi noguldīja uz parketa grīdas.
– Vecmāmiņa gribēja izpirkuma maksu, viņa to saņēma. Labāk nedusmot Vadimu,” Dašai bija pilnīga taisnība.
Vecmāmiņa, kas palika stāvam, pēkšņi uzsprāga neticamā tirādē:
– Mans topošais znots strādā policijā! Liels vīrs! Viņš jums to noorganizēs!
– Kopš kura laika viņa iemīlēja Gromovu? – atkal atskanēja mana blakus guļošā drauga šņākšana, un pēc mirkļa lielās rokas uzmanīgi palīdzēja mums piecelties un pēc vienas policistu komandas visi mazdūšīgie viesi sāka skaļi skandēt “Rūgts!”
Viens no drošības spēkiem, kurš izrādījās līgavainis, pacēla masku un sāka skūpstīt Leru, un pēc tam pacēla viņu rokās mūsu aplausiem un saucieniem “Urā!” iznesa to ārā.
"Tomēr viņi ir brīnišķīgs pāris," vecmāmiņa pasmaidīja un pirmo reizi apstiprinoši pamāja ar galvu, un es pieķēru sevi pie domas, ka pilnībā piekrītu viņai.
Ja vīrietis ar tādu pašu krāsu kā Vadims Gromovs izvēlējās manu māsu, tad viņa vienkārši ir lemta kļūt laimīgai. Reizēm viņš var būt nežēlīgs un greizsirdīgs, taču viņa neatlaidību mērķa sasniegšanā var apskaust, un veids, kā viņš godbijīgi izturējās pret Leru, izsvītroja visus viņa trūkumus.
Plūstošais šampanietis palīdzēja man un pārējiem pārbiedētajiem viesiem atjēgties, tāpēc pavisam drīz kāzas sāka uzņemt apgriezienus.
Fotosesija, pastaiga, dzimtsarakstu nodaļa – viss paskrēja laimīgā jautrības un mīlestības kaleidoskopā. Šķita, ka visa diena ritēja labi, jo rīta spriedze bija izkliedējusies, bet, kad ieradāmies restorānā, es atkal jutos neomulīgi.
Lai kā es centos nedomāt par to, ka svētki notiek tieši tā cilvēka dibināšanā, kurš bija manas divus mēnešus ilgās depresijas cēlonis, manas domas turpināja atgriezties pie viņa.
Laikam ejot, tu sāc savādāk skatīties uz nozīmīgiem dzīves notikumiem, taču trīs mēneši, manuprāt, bija pārāk īss laiks, lai nomierinātos un justos pārliecināti starp sienām, kas piederēja Zafirovam.
Mēģinot kaut kā novērst uzmanību, es sāku aplūkot grezno apkārtni un viesus. Zāle un visa ēka bija gaišās krāsās ar augstām zelta kolonnām un marmora grīdām. Stils un gaume bija redzami katrā detaļā: nebija nekādas pretenciozitātes, bet viss vienkārši elpoja ar diskrētu greznību. Jaunatnākušie viesi arī piestāvēja iestādei. Vairāk nekā trīs simti cilvēku un visi, izņemot mūsu radiniekus, bija no varas vai biznesa pārstāvjiem.
Arī pašas svinības neizskatījās pēc parastām kāzām. Programma atgādināja koncertu, kurā kaleidoskopā viens otru nomainīja numuri un apsveicēji. Nebija ierastu konkursu, nebija diskotēkas, bet vijole, saksofons, akadēmiskais vokāls un klavieres, kas viens otru aizstāja, man atgādināja Filharmoniju. Pamazām es, sēžot pie jaunlaulāto galda, pilnībā atslābinājos un pat izdzēru veselu glāzi sausa baltvīna, nododot savus prātīgos ieradumus.
Likās, ka viss norit pēc plāna un ir pienācis laiks priecāties un baudīt banketu, taču kaut kas mulsināja un kaut kāda neskaidra priekšnojauta mani nepameta visu laiku jau no paša brīža, kad atradāmies restorānā.
Vēl viena glāze vīna. Un tad vēl viens.
Es dzēru, mēģinot apslāpēt signālus, ko deva mana apziņa, sajaucot tos ar sajūsmu un vieglu panikas lēkmi.
Atmosfēra mainījās pa nakti. Šķita, ka biezā migla, kas piepildīja zāli, pēkšņi noskaidrojās un kaut kas uzsprāga. Es jutos neērti, un manās krūtīs izplatījās kāda nomācoša sajūta. Sākumā es krītu līdz alkoholam un, garīgi rādot sevi, mēģināju piecelties.
Bet lieta bija cita.
Es jutu acis uz sevi.
Man nevajadzēja pacelt acis un nemaz nebrīnīties, jo manas iekšas tikai kliedza: Viņš ir šeit.
Es gribēju to piedēvēt vīnam, manai iztēlei vai kaut kam vispār, tikai ne patiesībai. Mēģinot atsaukt atmiņā pirms mēneša sarunu, es sastingu: tad kāzu salonā Lera teica, ka Deivids Zafirovs tika svītrots no viesu saraksta, jo viņš atradās ārzemēs.
Tas nevar būt viņš.
Manas rokas trīcēja, un mana sirds pukstēja kā traka, atsitot manas ribas, cik vien smagi spēju. "Panika," es nojautu, bet nevarēdams aizsniegties pēc nomierinošās tabletes, kas gulēja manā somā, es vienkārši sēdēju, jutos pēc iespējas neaizsargātāka un kaila.
Likās, ka šie trīs mēneši nekad nebūtu notikuši, it kā Sergejs un viss pārējais neeksistētu, un es atkal biju maza meitene, kurai bija bail skatīties zem gultas.
Vienreiz.
Divas.
Trīs.
Pacēlu acis un satiku aukstu skatienu, kas lika man justies tik slikti, ka mana acu priekšā dubultojās mana skaistā, nežēlīgā seja.
Mans murgs ir piepildījies.
Zvērs skatījās tieši uz mani.
5. nodaļa
Laikam jau veselu mūžību skatījos vienā punktā uz galda, līdz nāvei pārbijusies atkal satikt auksto melno skatienu.
Bija sajūta, ka vairs nav trīssimt cilvēku, un šajā telpā bijām tikai mēs divi.
Murgs atkal ir kļuvis par realitāti.
Manas iekšpuses apgriezās no bailēm, un manas rokas un kakls, pēc iespējas atsegti atsedzošā kleitā līdz zemei, neizturami dega.
Likās, ka tas nekad nebeigsies. Bet pēc kāda laika es pēkšņi jutos mazliet labāk: mana sirds pārstāja mežonīgi pukstēt un manas rokas sāka trīcēt mazāk.
Vai viņš tiešām ir aizgājis?
Kā atbilde uz manu jautājumu pēkšņi man blakus atskanēja zema, aizsmakusi balss, kuru es vienkārši nespēju aizmirst:
– Apsveicu jaunlaulātajiem.
Es viņu atpazītu no tūkstoš. Galu galā tieši šis zemais baritons pirms trim mēnešiem lika man izģērbties un piedāvāja naudu par seksu. Domas pazuda, trīssimt viesu mūzika un troksnis kļuva pavisam nedzirdami, un galvā pulsēja tikai viens: Viņš