Glābiet raganu, vai nekromanti šeit ir kautrīgi. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Glābiet raganu, vai nekromanti šeit ir kautrīgi - Edgars Auziņš страница 15
![Glābiet raganu, vai nekromanti šeit ir kautrīgi - Edgars Auziņš Glābiet raganu, vai nekromanti šeit ir kautrīgi - Edgars Auziņš](/cover_pre1370466.jpg)
No kārtīgas meitenes puses tam vajadzētu būt biedējošiem, taču šī ragana pārstāja būt pirms aptuveni četriem gadiem, tāpēc viņa negatīvi pakratīja galvu un nozaga no apakštasītes pēdējo ogu grozu.
– Un tie stāsti, kas klīst par Stenlija kungu? – otrā satvēra rokas, un vecākā radiniece aktīvi rosījās savā krēslā. Visi klusēja kā pieķerti pusaudži ar “Austrumu mīlestības mākslas” eksemplāru.
Alisei nebija ne jausmas, par kādiem stāstiem mēs runājam, taču zinātkāre nav nevienas burves otrā daba, tā ir viņas būtība. Lai nenobiedētu pikanto sarunu, jaunākais Gordons ar klusu pielūgsmi uzlūkoja meitenes bezpajumtnieka kucēnam, kuram ļāva sildīties kunga kambaros.
"Pirms trim gadiem Stenlija kungs zaudēja…" te viņa vilcinājās, acīmredzot izvēloties ticamu sinonīmu vārdam "apturēta sieviete". – Izredzētais!
"Aktrise," "violeta" pārtrauca māsu. “Viņi satikās galvaspilsētā un dzīvoja šeit pāris mēnešus, un tad viņa pazuda. Stenlija kungs bija tik sarūgtināts…
Meitenes rotaļīgi pieskārās vaigiem un, aizmirstot par bēdām, turpināja:
"Un tad parādījās Vanesa…" Mīnas smilšainās cirtas šūpojās laikā, kad viņa sasvērās.
– Un pazuda?
Alise nevēlējās ņirgāties par tik delikātu lietu, taču skatiens, ar kādu dvīņi stāstīja noslēpumu, nevarēja atstāt viņu vienaldzīgu. Viņi, tāpat kā divas mazas meitenes ar lielām acīm, dalījās noslēpumā ar pieaugušo kaimiņieni.
– Satrakojies!
Skaļais čuksts grieza man nervus. Un burve paraustīja plecus. Alisija neuzskatīja sevi par tādu sieviešu tipu, kuru varētu nobiedēt stāsti par spokiem vecā kapenes. Taču tajā pašā laikā viņai piemita raganai iznīcinoša īpašība – aizdomīgums. Un tagad viņai ienāca prātā, ka rīt viņa ne tikai slēps no Gregorija nažus, bet arī zobu bakstāmos.
"Tas ir šausmīgs notikums," aiz muguras atskanēja zema balss, tā ka visi klātesošie nodrebēja. Pat tante.
Uz sliekšņa stāvēja kalsna, papīra trausla sieviete ar viļņainiem matiem uguns krāsā. Viņa saknieba savas karmīna lūpas un berzēja savus ķepīgos pirkstus. Studijas īpašniece un Alise nešaubījās, ka tā bija viņa, izskatījās apmēram piecdesmit gadus veca. Kopta, pieguļoša, kleitā, kas labvēlīgi izcēla figūras trauslumu, šuvēja telpā ielēja nicinājumu un aukstumu. Tāds, kas notiek aukstā rudenī, kad lietavas ir izmirkušas zemi un tā no mitruma kļuvusi irdena, sūkļaina. Alisija aizvēra acis, aizdzenot nokalstošā meža mitrumu. Viņa nopūtās, šķirojot komponentu aromātus: saldie cepumi, ogas; tēja ar oregano; audumi, diegi; no meitenēm – vaniļa. Ragana caur degunu ieelpoja gaisu, lai sajustu sulīgo burkānu zaļumu garšu, mēles galā dilles…
Savā dzīvē Alise bija pieradusi atpazīt cilvēkus pēc smaržām, ētera atbalsīm un eļļu viskozitātes. Un viņa ārkārtīgi reti sastapa eksemplārus, kurus varēja atcerēties pēc indes raksturīgajiem aromātiem. Hemlocks.
Tesa Rozenšteina uzaicināja dvīņus uz pielaikošanu un pēc ceturtdaļas stundas meitenes izgāja no veikala, aicinot burvi uz tēju. Viņu kompānija bija viegla un viegla, tāpēc Alise pieņēma uzaicinājumu. Un kalējs, pavadījis klientus ārā, izdvesa un jautāja:
– Protēžs vai saimniece? – krunciņa starp uzacīm izlīdzinājās un sieviete, šķiet, nolaidusi desmit gadus, nopietnas dāmas masku nomainot pret nogurušu šuvēju. Ragana vērīgāk aplūkoja savu kolēģi un nonāca pie secinājuma, ka cilvēki, kuri tik ātri un prasmīgi transformējas, protams, ir pelnījuši cieņu, taču tajā pašā laikā viņi ne drusku nerada pārliecību.
– Asistents farmaceita veikalā…
"Nāciet iekšā, palīgs," Rozenšteina kundze aicināja, smīnējot, it kā dotu mājienu, kur viņa ir redzējusi šādus palīgus.
Lai gan Alise mīlēja tērpus, tagad tie šķita tāds sīkums, ka viņa saburzījās, pielaikojot kleitas pa vienai, izvēloties no gatavām un nekādu baudu neizjuta. Meitenes meistare veica mērījumus, ja meitene nolemtu izdarīt kaut ko īpašu. Taču arī ar jau gatavajiem tērpiem ne viss gāja gludi: kaut kur vajadzēja apvīlēt apakšmalu, kādam palielināt ņieburu, tāpēc pēc pusstundas burve jutās kā adatas spilvens, un reiz viņa sajuta, kā tas ir, kad plāns metāls iegremdējas tevī. Šuvēja atvainojās un sūdzējās par savām rokām, kuras tagad nebija tādas kā viņas divdesmitgadniecei. Starp citu, sieviete necieta no sabiedriskuma. Ar apbedītājas profesionalitāti, kas savā laikā ir visu redzējis, viņa mehāniski pacēla apakšmalu, uzsprauda piedurknes un tikai tad, kad asistente sāka krāmēt pēdējo tualeti, teica:
– Prestonas māsām patīk tenkas, un nevajag ticēt visam, ko viņas stāsta.
"Paldies," Alise pārģērbās dzimtajā kleitā un tikai tagad saprata, cik tā atšķiras no vietējās modes: smagāka, stingrāka.
“Bet man ļoti žēl Vanesas…” šuvēja sastapās ar meitenes skatienu spogulī, un viņas bezkrāsainajās, kādreiz dzintarbrūnajās acīs pavīdēja skumjas. – Un ja jūs joprojām baidāties…
– Kur tev radās doma, ka jābaidās man, nevis man?
Alise nemitīgi skatījās spogulī, kā sarunu biedra acīs vispirms uzplaiksnīja dusmas, bet pēc tam sapratne un viltīgs smaids pieskārās viņas karmīna lūpām.
– Varbūt tev taisnība…
Sieviete atkāpjas aiz galda un sāk locīt audumus, savukārt durvju zvans atskan viltīga zīme par jauna apmeklētāja ierašanos. Alisei nebija jāpagriežas, lai saprastu, ka istabā ir ienācis burvis. Viņa sajuta uguns celiņu starp lāpstiņām. Viņi paskatījās uz viņu. Ar zinātkāri. Kā entomologs-naturālists skatās uz reto tauriņu. Viņa paraustīja plecus, un satīna lentes mugurā savilkās. Viņa nespēja pretoties un pagrieza galvu pret durvīm.
Jā. Gregorijs skatījās. Viņa skatienā šaudījās ierobežota vētra. Ļoti pievilcīgs. Alisija pacēla uzaci. Viņai atbildēja ar viltīgu aci un sakostu lūpu. Viņu pārņēma karstums no neslēptās intereses. Viņa iztaisnoja piedurknes un, nezaudējot cieņu, atgriezās pie spoguļa, jo saprata, ka viņai ir pārāk daudz jautājumu šim vīrietim. Bet viņa nav pārliecināta, ka ir gatava dzirdēt visas atbildes.
12. nodaļa
– Es pametu!
Alise nogūlās uz dīvāna un iztaisnoja svārkus abās pusēs. Viņa uzskatīja sevi par kaķi, kuru bija paņēmis labsirdīgs zēns, un šķita, ka viņa pārbauda ūdeņus: vai viņai vajadzētu sūdīties savā iecienītākajā rožu dārzā, vai arī viņa par to varētu tikt nodrabta? Viņa neplānoja atmest, bet pēkšņi viņai paveiksies.
"Jums nepatīk es, manas saimnieces pīrāgi vai mana bankas konta neierobežotās iespējas?" – deva mājienu par iepirkumu karieti Gregorijam un Alisei, nē, viņai nebija kauna.
– Es