Pēdas pagātnē. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš страница 19
![Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš](/cover_pre1372522.jpg)
– Tātad, vai jūs varat to izdarīt vai nē?
–Protams es varu.
"Nu, jums būs ko darīt," Maksims iesmējās. – Es mīlu pankūkas. Starp citu, kā jūs jūtaties pret vārītu kondensēto pienu?
–Ļoti pozitīvi – viņa rakstīja. —ES viņu mīlu.
"Tad es jums to pagatavošu katru reizi, kad jūs gatavojaties mani pabarot ar pankūkām."
Un es arī noķeršu lasi tev un tavai mammai, lai tu ar mammu katru dienu ar karotēm var ēst sarkanos ikrus. Starp citu, pankūkas būs labas gan ar vārītu iebiezināto pienu, gan sarkanajiem ikriem.
–Man ļoti patīk šīs izredzes, Maksim Aleksandrovič. Es jau gribu ātri aizlidot uz mūsu robežas priekšposteni, – viņa steidzīgi rakstīja.
– Es priecājos par tavu garastāvokli. Apsoli man, ka tu tur bieži paliksi.
–ES apsolu. Es saprotu, ka skumjas ir veltīgas, jo dzīve ir skaista. Bet man jāatzīmē, ka ir viens “bet”, kuru jūs neņēmāt vērā. To, kas notika ar mani un manu mammu, diez vai var saukt par skaistu. Bet, tomēr, es centīšos nesabojāt kopējo ideālistisko ainu…
– Tu esi ļoti gudrs! – Maksims viņu apbrīnoja. – Klimam ir paveicies ar tevi…
–Nu, es nezinu, vai viņam paveicās? – viņa ātri uzrakstīja. “Bet tad viņa brīdi padomāja, pēc tam zīmulis atkal dejoja viņas piezīmju grāmatiņā. —Ja tomēr palikšu kurls, tad būšu ideāla sieva gan kurls, gan mēms, proti, nekādu problēmu, tikai plusi: meitene nedzird, nav sašutusi, tikai dzemdē bērnus. Visi apkārtējie vīrieši šad un tad teiks: “Klim ir nepārprotami paveicies ar sievu”…
Maksims atkal viņu apbrīnoja. Viņam patika cilvēki ar humoru un pašironiju. Viņš pats bija tāds.
– Piedod, Dusja. Pārfrāzēšu savu teikto – lai ir tā, lai Klimam ar tevi nepaveicas. Galu galā galvenais ir tas, ka jūsu slimība atkāpjas.
Esmu pārliecināts, ka jūra, akmeņi, tīrs gaiss, šīs tālās zemes dabas skaistuma klusums, kur tava dzīve ritēs izmērītā ritmā, bez cilvēciskas kņadas, ķīviņiem, zemiskuma, neapšaubāmi izlietīs tev brīnumainu balzamu. ievainota dvēsele.
Es tam patiesi ticu, tāpēc viss notiks, jums pat nav jāšaubās.
Pēc tik ilgas runas Dusja izlēca no gultas, pieskrēja viņam klāt, apvija viņam rokas un bez vilcināšanās noskūpstīja viņu uz lūpām.
No pārsteiguma Maksims uz brīdi bija apmulsis, un aizraujoša trīce pārņēma visu viņa ķermeni. Viņš jau bija gatavs, pakļāvies iekšējam impulsam, paņemt viņu rokās un atbildēt tāpat, bet viņa ātri ieslīdēja atpakaļ gultā, paķēra piezīmju grāmatiņu un steidzīgi ierakstīja tajā ar lieliem drukātiem burtiem:
ES TEVI APBRĪNOJU! TU ESI BRĪNIŠĶĪGS!
– ES tevi arī mīlu, mazulīt! – viņš atbildot izspieda, pārvarot pēkšņo kamolu kaklā.
Guļamistabā ienāca māte, kuras pietvīkusī seja liecināja, ka ir apmierināta ar sarunu ar medicīnas priekšnieku.
– Kā jūs runājāt, Jeļena Feliksovna? – Maksims viņai jautāja.
– Mēs runājām, Maksim, lieliski! Esmu ļoti gandarīts, ka man tika dota iespēja priekšpostenī strādāt par feldšeri. Esmu atbildīgs par ēdiena gatavošanas kvalitātes un ēdināšanas bloka sanitārā stāvokļa uzraudzību.
Pagājušajā gadā, kā man pastāstīja medicīnas daļas vadītājs, puse robežsargu mūsu priekšpostenī cieta no trihinelozes, jo ēda piesārņotu lāča gaļu.
"Nu tad mums savā uzturā vairāk jākoncentrējas uz zivīm," Maksims smējās. “Nav nejaušība, ka japāņiem galvenais ēdiens ir jūras veltes, tāpēc viņu vidējais dzīves ilgums ir aptuveni astoņdesmit gadi.
"Es viņam kaut ko tādu teicu." Uz ko viņš atbildēja, ka zivis satur daudz toksisku ķīmisku vielu, jo īpaši dzīvsudrabu. Un jo vecāka zivs, jo kaitīgāka tā ir. Viņš ziņoja, ka daudzās valstīs tuncis, navaga, rozā lasis, nelma, činoka lasis tiek uzskatīti par bīstamiem…
– Jā, neko nevar teikt – labi lasīts majors… Paldies, ka neklasificējāt šeit tik cienītās salakas kā bīstamu produktu.
Acīmredzot viņš nevarēja pagriezt mēli, lai pateiktu par viņu kaut ko sliktu,” Maksims pasmīnēja un paskatījās uz Dusju, kura uzmanīgi klausījās viņa dialogā ar māti.
"Viņš un es vienojāmies," viņas māte turpināja, ka nav nekā labāka par jēra gaļu.
Maksims pasmaidīja.
– Nav nekā pārsteidzoša. Ja nemaldos," viņš teica, "tad galvenais medicīnas darbinieks ir Tuvans, un viņa vēsturiskajā dzimtenē viņi labprātāk ēd jēra kebabus, tāpat kā Kazahstānā."
Dusja piecēlās no gultas un pasniedza Maksimam savu piezīmju grāmatiņu, kur viņa rakstīja:
Vai jūs domājat, ka viņi grilē jēra kebabus Gorny Vozduh slēpošanas kūrortā, kā mēs to darām Medeo? Jūs tos pieminējāt, un man uzreiz radās grimšanas sajūta vēdera bedrē…
Tava izsalkušā Dusja.
Maksims paskatījās pulkstenī.
– Pēc divdesmit minūtēm mums jādodas uz štāba lieveni. Tur mūs sagaidīs UAZ. Ierodoties Mountain Air bāzē, uzzināsim, kādus kebabus tur cep.
Un vakarā iesaku doties uz Ocean restorānu, lai klātienē izjustu, cik labi ir jūras velšu ēdieni. "Vai jums, Jeļena Feliksovna, ir iebildumi pret došanos uz nejauku vietu?"
Jeļena Feliksovna izplūda smaidā.
– ES neiebilstu. Brīnišķīgs gadījums…
– Un tu, Dusja?
Dusja paskatījās uz viņiem ar viltīgu skatienu un tad bērnišķīgi pastiepa ar pirkstiem muti, liekot saprast, ka viņa ir ārkārtīgi priecīga par šādu piedāvājumu. Maksims un viņas māte, redzot viņas žestu, izplūda nevaldāmos smieklos…
Septītā nodaļa
Uz karogiem
Laikapstākļi izbraukšanas dienā uz robežas priekšposteni atbilda noskaņojumam – diena bija gaiša un saulaina, un debesis bija skaidras un atvērtas.
Mi-8, sasniedzis nepieciešamo augstumu, ar autopilotu lidoja pa piekrastes joslu, nedaudz šūpojoties no vienas puses uz otru, kā laiva jūrā vieglā vējā.
Dusja un viņas māte ar interesi skatījās uz klusajām sniegotajām ainavām, kas mirgo aiz iluminatora logiem. Sākumā viņi bija satrauktā noskaņojumā, bet pamazām nemiers pazuda. Viņi gribēja pēc iespējas