Pēdas pagātnē. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš страница 17
![Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš](/cover_pre1372522.jpg)
"Tātad tas ir vairāk nekā nopietni, mums ir jādodas prom bez vilcināšanās." Jūsu pases tiks steidzami atjaunotas; manas kursantes māte ir pasu nodaļas vadītāja. Tad es rezervēšu mums lidmašīnas biļetes uz Južnosahaļinsku. Piekrītu!
– Labi, es piekrītu… Kas attiecas uz vecmāmiņu, viņai būtu labāk ar māsu, viņiem abiem ir jautrāk, un tur ir kāds, kas viņus pieskata. Viņas māsai ir trīs pieauguši mazbērni.
“Un arī,” Maksims pēkšņi atcerējās, “tev, Jeļena Feliksovna, uzturēšanās laiks priekšpostenī tiks ieskaitīts kā darba pieredze…”
Viņas seja uz mirkli kļuva gaišāka, viņa pasmaidīja, kā to spēj tikai mīlošas mātes.
– Paldies, Maksim, esmu aizkustināta par jūsu attieksmi pret mums. Ar darba pieredzi viss kārtībā, jau gadu esmu pensijā.
Pasta nodaļā strādāju tikai uz laiku, bet pēc profesijas esmu farmaceits. Viņa strādāja aptiekās, vispirms Novosibirskā un pēc tam Kazahstānā. Dusja dzimusi Novosibirskā…
"Piedod, es pat nevarēju iedomāties, ka esat pensijā, tu izskaties tik jauns," Maksims apbrīnojami atbildēja.
– Paldies, Maksim, par šādu komplimentu, man tas bija pilnīgi negaidīti. Man likās, ka no bēdām esmu kļuvusi melna. Esmu tik sarūgtināts par Dusju…
Maksims noskaidroja rīkli.
"Esmu pārliecināts, ka viņa noteikti kļūs labāka, bet mantas pelna naudu." Galvenais, ka esi dzīvs…
"Ak, ja tas neesi tu, Maksim, tad tas būtu ar mums," no viņas krūtīm izskanēja stenēšana.
"Tur augšā," Maksims norādīja ar pirkstu uz griestiem, "tu gribējāt, lai es būtu jums blakus."
"Jā," sieviete paklausīgi pamāja.
– Rīt mani izrakstīs, bet ko viņi saka par tavu izrakstīšanu?
"Mēs ar Dusju tiksim izrakstīti nākamnedēļ, tā mums teica ārstējošais ārsts."
– Mēs ar Klimu nāksim pēc tevis. Tu dzīvosi pie mums, līdz aiziesi. Mums ir divistabu dzīvoklis, tas būs pilnīgā Jūsu rīcībā. Neuztraucieties par drēbēm, jums būs viss nepieciešamais.
– Paldies, Maksim, tas nav nepieciešams. Mani kolēģi no darba un manas meitas draugi iesaiņoja mums divas lielas somas. Turklāt ceru, ka mums tiks sniegta finansiāla palīdzība…
"Tas noteikti tiks nodrošināts, es pat nešaubos." Ja nepieciešams, mēs pieliksim papildu pūles šajā virzienā. Mūsu nodaļā ir vairāki kursanti, kuriem ir ļoti ietekmīgi vecāki.
"Tikko, Maksim, tu teici tik smieklīgu lietu par virzienu un papildu piepūli," ar smaidu sejā atzīmēja Dusjas māte.
– Tas, Jeļena Feliksovna, ir tāpēc, ka es līdz sirds dziļumiem esmu militārpersona. Tāpēc ar mani tā bieži notiek…
"Man šķiet, ka tu, Maksims, neesi tāds," sacīja Dusjas māte, skatoties uz viņu ar siltu skatienu.
Sestā nodaļa
Sahalīnas sala
Dusja vērīgi skatījās ārā pa iluminatora logu. Lidmašīna histēriski dungoja, nedaudz kratīdama spārnus. Beidzot caur iluminatoru parādījās zeme, Dusja atviegloti nopūtās, lidojums virs jūras pamatīgi satrauca viņas dvēseli un piepildīja ar drūmām domām, kas bija saistītas ar Klimu un viņas fizisko slimību.
Kopš ugunsgrēka bija pagājis vairāk nekā mēnesis, taču notikušā rūgtums bija tik spilgts, it kā tas viss būtu noticis vakar. Viņa satricināja sevi un aizdzina tumšās domas. Beidz sūdzēties par likteni, tev jātic labākajam!
Viņa paskatījās uz māti un ar pirkstu norādīja uz iluminatoru. Māte paliecās uz priekšu.
"Es redzu zvejniekus uz ledus," viņa nekavējoties paziņoja. – Interesanti, kādas zivis viņi ķer?
– Varbūt jūras asaris? – Maksims ieteica.
No aizmugurējās rindas atskanēja aizsmakusi vīrieša balss.
"Viņi ķer salakas," vīrietis paskaidroja. – Lieliskas zivis. Viņa noteikti ir jāiepazīst, viņa ziemā izdala svaigu gurķu smaržu.
– Paldies par informāciju. "Mēs noteikti viņu iepazīsim," Maksims viņam pateicās.
Skaļruņos bija troksnis. Apkalpes komandieris paziņoja, ka reisa nosēšanās Homutovas lidostā Južnosahalinskā uz īsu brīdi aizkavējusies.
Lidmašīna riņķoja pāri salas reģiona pakalniem. Pasažieri, no kuriem lielākā daļa bija salas iedzīvotāji, bija mierīgi par to, ka viņu lidmašīna riņķo, meklējot spraugu blīvajā mākoņu plīvurā, jo slikti laikapstākļi viņiem bija ierasta parādība.
Taču beidzot tika atrasta sprauga, lidmašīna strauji metās lejā un jau dažu minūšu laikā tās riteņi skaļi klabēja uz sasalušā betona skrejceļa.
Sarunās lidojuma laikā stjuarte paziņoja:
– Robežpatruļa! Lūdzu, sagatavojiet dokumentus pārbaudei!
Visi uzmundrināja. Salons bija pilns ar troksni. Dusja paskatījās uz Maksimu.
Viņš viņai uzsmaidīja un ieķērās kažokādas jakas iekšējā kabatā pēc dokumentiem. Drīz vien pie viņiem pienāca vecākais robežsargs, jauns virsnieks ar leitnanta pakāpi un lūdza apskatīt viņu dokumentus. Maksims viņam iedeva viņu pases, kā arī dienesta ID un instrukcijas.
Virsnieks īsi paskatījās uz dienesta rīkojumu.
– Esiet sveicināti jūsu ierašanās! – virsnieks viņus sveicināja. – Es jūs labi atceros, biedri kaptein, no skolas laikiem, jūs bijāt kursa virsnieks otrajā divīzijā.
"Tieši tā bija," Maksims smaidīja.
"Stacijas laukumā jūs gaida dienesta Volga, kuru jums atsūtīja robežsardzes štāba priekšnieks," teikto piebilda virsnieks.
Maksims, apmierināts ar šo apstākli, paskatījās uz sievietēm. Arī Dusjas un viņas mātes sejas iemirdzējās smaidā.
"Paldies, biedri leitnant," viņš pateicās virsniekam. – Prieks satikt kolēģi.
Dienesta automašīna tika atrasta nekavējoties. Praporščiks viņus sveicināja un palīdzēja salikt mantas bagāžniekā.
– Brīnišķīgi. Apkārt ir tik daudz sniega,” Maksims ar apbrīnu atzīmēja, tiklīdz mašīna sāka kustēties.
“Tās, biedri kaptein, ir nesenās sniega vētras sekas, kas ilga gandrīz četras dienas. Drīz vien paši redzēsiet, ka pilsētā gājēju celiņu vietā ir sniegā veidoti tuneļi, bet pagalmos sniegā ieraktas mašīnas…
Pēc nedaudz vairāk kā pusstundas viņi