Pēdas pagātnē. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš страница 1
![Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš](/cover_pre1372522.jpg)
"Patiesība, ko kāds izraudzījies publiskai lietošanai, ir daudz mānīgāka nekā viskliedzošākie meli."
A. Aminevs,
Afganistānas kara veterāns,
militārā pretizlūkošanas aģents.
“Sūtījums tev,” man smaidot saka jauna pastniece, apmēram trīsdesmit gadus veca, kad es viņai atveru sava dzīvokļa durvis. Viņa iespiež manās rokās smagu paku. Ātri izlasīju adresi uz iepakojuma un neizpratnē pakratu galvu.
– Sūtītāja adrese man nav zināma. Tā varētu būt bumba! – es tumši jokoju un pielieku paku pie auss.
Tajā pašā mirklī meitenes sejā pilnībā pazūd smaids, un viņa bailīgi aizlido man pretējā virzienā.
– Tā ir patiesība? – viņa noburkšķ, bailēs lūkodamās uz mani ar savām melnajām acīm.
Es viņu nomierinu un esmu īgns par sava joku absurdumu.
– Viss ir kārtībā. Pulksteņa tikšķēšana nav dzirdama… – es noslēpumaini pasmaidu.
"Staigātāji ir sliktas manieres," meitene bažīgi izspiež, tagad ir pulksteņi, kuru tikšķ nav dzirdami, mobilie tālruņi, beidzot…
Esmu pārsteigts par viņas informētību un atzīstos, ka izdarīju sliktu joku.
"Un es tev ticēju," meitene patiesi atzīst. – Jūs dienējāt FSB, vai ne? Vai ne?
Es turpinu būt pārsteigts. Kur viņai tādas zināšanas?
– Un kas tev stāstīja par mani? – Es viņai jautāju.
“Tu aizmirsi, ka esmu pastnieks,” pastniece jautri smejas un viņas acīs izskrien draiski dzirksti. – Pagājušajā mēnesī pastkastītē ievietoju pastkarti, ko FSB nodaļa jums nosūtīja svētku – Valsts drošības darbinieku dienas – priekšvakarā. Manā reģionā ir trīs tādi cilvēki kā jūs, un manam draugam ir pieci no viņiem…
Manas acis iepletās pārsteigumā.
"Jā," es novelku, un manā sejā pārņem muļķīgs smaids.
Visbeidzot, mani interesē meitenes vārds. Es pateicos viņai par piegādāto paku. Viņa aiziet, un aiz ieraduma es viņu pieskatu un atzīmēju, ka viņai ir skaista figūra. Tad ieeju mājā, sameklēju šķēres un pārgriežu paku paku.
Manu acu priekšā parādās nodzeltējušas piezīmju grāmatiņas, kas numurētas un nosegtas no sākuma līdz beigām, izgatavotas no studentu piezīmju grāmatiņu loksnēm.
Tās ir kāda cilvēka dienasgrāmatas – pirmais, kas man ienāk prātā. Bet man uzreiz rodas jautājums, ja tas tā ir, tad kāpēc tie ir rakstīti trešajā personā? Tomēr es ātri atrodu atbildi.
Dienasgrāmatas autors pārrakstīja. Tas tika darīts, lai paskatītos uz notikušajiem notikumiem no malas.
Sakārtojis burtnīcas, pēkšņi atrodu zīmīti, kuru man adresējis nezināms sūtītājs.
Cienījamais Serž!
Uzskatu, ka nekļūdījos, pieņemot lēmumu uzticēt jums savas dienasgrāmatas, kurās aprakstīti notikumi, kas atstājuši neizdzēšamas pēdas manā dzīvē.
Kādā no saviem romāniem jūs caur varoņu lūpām sakāt: “Konkrētam cilvēkam nav nozīmes, kur viņš saņem deviņus gramus pierē – globāla rakstura militāro operāciju laikā vai apšaudē uz robežas. ..”. Tā ir taisnība, jo mēs runājam par visdārgāko, kas cilvēkam ir – par viņa dzīvību.
Šie vārdi man bija izšķiroši, izvēloties rakstnieku, kuram uzticēt savas slepenās piezīmes, kuras es rakstīju grūtos dzīves periodos. Jūsu teiktajam pievienošu tikai vienu lietu: nav viegli riskēt ar savu dzīvību, ja zini, ka to var atdot par “cita taisnību”…
Un tālāk. Ir ļoti sāpīgi dzirdēt no spīdīgām, resnām sejām, kas tērptas birokrātiskās formas tērpos, vārdus: "Es tevi nesūtīju karā, sazinieties ar tiem, kas tevi tur sūtīja…". Tikai, Serž, lūdzu, nedomā, ka tās ir salauzta vīrieša žēlabas, es esmu stiprs cilvēks, mani divi dēli man atbilst, mēs tiksim galā ar visām dzīves likstām. Tomēr katram dzīve attīstās savādāk, tāpēc ir labi, ka mums apkārt ir cilvēki, kuri nevilcinoties pieliks savu plecu tev grūtā brīdī…
Kāpēc nezināms autors runā par "kādam citam ir taisnība"? – manās lūpās sastingst kluss jautājums. Smadzenes uzreiz dod mājienu. Tas viss ir par karu. Prātā nāk spārnoti vārdi no Lielā Tēvijas kara laikiem: “Mūsu lieta ir taisnīga! Ienaidnieks tiks uzvarēts! Uzvara būs mūsu!"
Tā kara laikā viss bija ārkārtīgi skaidrs un saprotams – iemesls bija patiesi taisnīgs! Neviens nešaubījās, ka, aizstāvot savu Dzimteni, savus radus un draugus, dzimtās mājas no fašistiskajiem okupantiem, padomju karavīri rīkojās pareizi…
Pēkšņi es atceros 1984. gada jūnija pēdējās dienas, ko pavadīju pie savas sievas mātes gultas, kura mirst no vēža. Viņa bija pārsteidzošs cilvēks, kā tajos laikos teica, lojāla ļeņiniskās partijas biedre. Lai atvieglotu viņas fiziskās ciešanas, es viņai veicu morfija injekcijas, kā norādījuši ārsti.
Kāda sirmgalve, kuras ķermeni līdz kauliem nosusināja smaga slimība, stundām ilgi stāstīja par savu grūto dzīvi, par to, kā viņa ar kājām mīcīja betonu Dņepras hidroelektrostacijas būvlaukumos, kā piedalījās turīgo cilvēku atsavināšanā. zemnieki – viņa pēc partijas norādījuma konfiscēja viņu liekos lopus, pielīdzinot tos nabadzīgajiem cilvēkiem.
Toreiz vienā no šiem notikumiem viņa tika nošauta ar nozāģētu bisi, un viņas zirgs tika nogalināts, kad viņa izlauzās cauri sarūgtināto nelabvēļu ielenkumam.
Nebija nejaušība, ka es to atcerējos, jo Marija Vladimirovna Tracevska, republikas nozīmes personīgā pensionāre (tāds viņas statuss bija agrāk), sirsnīgi žēlojās, ka viss, kas viņai jādara, dažreiz riskējot ar savu veselību un dzīvību, vēlāk tiks darīts. saukt par kļūdām, nepareizu rīcību.
Kas tad galu galā noveda dienasgrāmatu autoru pie šāda sprieduma? – Es vēlreiz sev jautāju? Varbūt apziņa, ka PSRS iesaistīšanās Afganistānas karā bija amerikāņu projekts, kas ilga divas reizes ilgāk nekā Lielais Tēvijas karš? Nav nejaušība, ka viņi karu Afganistānā sauca par padomju Vjetnamu.
Un tagad, pēc daudziem gadiem, tas ir acīmredzams fakts. Varbūt tāpēc viņš juta rūgtu īgnumu savā dvēselē, ka tūkstošiem mūsu Dzimtenes labāko dēlu atdeva dzīvību, aizstāvot svešas tiesības svešā zemē, kas sāka celt, kā rakstīja tā laika avīzes, sociālismu, kas vēlāk tika pamests. savā valstī…
Tomēr uzminiet, ko? Šeit ir viņa pirmā piezīmju grāmatiņa, tajā ir mana romāna “Pēdas pēdas” pirmās nodaļas sākums, kurā jau dzirdamas ne tikai ne tik tālā varonīgā un traģiskā Afganistānas kara dzīvās balss atbalsis, kas sākās. “stagnācijas” laikā un beidzās “perestroikas” laikā, bet arī laiku pirms tās.
Pirmā daļa
Pirmā nodaļa
Iepazīšanās
Dusja lēnām gāja pa Padomju Savienības varoņa ģenerālmajora I. V. Panfilova vārdā nosauktās Almati skolas “Panfilovka” gaiteni, pievēršot sev ziņkārīgus skatienus. Neskatoties uz to, ka viņa priecīgi klikšķināja papēžus, viņas garastāvoklis bija sliktāks nekā jebkad agrāk.
Šajā skolā viņai bija jāiepazīstas ar jaunu klasi un šis apstāklis viņu nodarbināja