Pēdas pagātnē. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš страница 2
![Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš](/cover_pre1372522.jpg)
Tantei bija slikts raksturs, taču šis apstāklis tomēr labvēlīgi ietekmēja viņas skolēnu sportiskos rezultātus. Tādējādi visi Dusjas tikumi izraisīja ne tikai puišu apbrīnas pilnus skatienus, bet arī viņas klasesbiedru indīgo skaudību.
Rūpīgi izpētījusi grafiku, Dusja steidzās uz gaiteņa galu. Atradusi savu klasi, viņa apstājās pie loga, gaidot skolotāju, kas mācīja literatūru. Garām ejoši bērni uz viņu uzmeta ziņkārīgus skatienus…
Pēkšņi viņai tuvojās viens zēns un, paskatījies uz viņu ar labsirdīgu smaidu, jautāja.
– Tu esi jauns?
Dusja viņam piespiedu kārtā pasmaidīja, atbildot.
– Jā, jauna meitene.
– Tātad, ienāc klasē un ieņem tukšu vietu…
– Nē, es labāk gaidīšu skolotāju, tā būtu pareizāk.
"Tad es ieņemšu tavu vietu, ja, protams, jūs neiebilstat sēdēt man blakus pie tā paša galda?"
– Paldies! – Dusja viņam mīļi pasmaidīja, – Man nav nekas pretī.
– Mani sauc Klims, uzvārds Lomakins. Kā pieaugušais es esmu Klementijs.
"Tas ir neparasts vārds, tāpat kā mans, tas ir rets," atzīmēja Dusja.
– Kopš bērnības es lasu grāmatas par pilsoņu kara varoņiem, tāpēc viņš mani nosauca par Klimu par godu maršalam Klimentijam Vorošilovam. Un kā tevi sauc?
– Ja es runāju pieaugušā veidā, tad es esmu Evdokia Tobolskaya, bet citādi es esmu tikai Dusja. Ja jau pieaugušā veidā,” viņa jautri iesmējās, tad es esmu Evdokia. “Pilsoņu karš arī iedvesmoja manus senčus mani saukt šajā vārdā. Vai tev patīk tavs vārds?
Klims iesmējās.
– Jā, man tas patīk. Lai gan bija laiks, man tas nepatika. Reiz es pat izteicu sūdzības savam tēvam par to. Vai tavs tēvs nav militārists?
"Nē," Dusja atbildēja, "viņš ir inženieris, un mana māte ir filoloģe." Kas attiecas uz manu vārdu, tad bija tāda revolucionāre – Dusja Kovaļčuka, viņu 1919. gadā nošāva vai nu čehi, vai poļi.
Iela, uz kuras stāvēja mana māja, manā dzimtajā Novosibirskā, tika nosaukta viņas vārdā. Turklāt pilsētas parkā tika uzstādīta viņas marmora krūšutēka, man bērnībā ļoti patika tur iet. Tātad, mūsu likteņi ir līdzīgi, es tiku nosaukts viņas vārdā.
No skolas vēstures skolotājas arī uzzināju, ka Dusja Kovaļčuka apprecējās 16 gadu vecumā. Viņas vīrs bija frizieris, viņam bija savs salons stacijas laukumā, un viņš bija divreiz jaunāks par viņu,” viņa piebilda teiktajam un pasmīnēja.
– Oho! Jā, viņš ir vecs vīrs… Ko darīt, ja tev, Dusja, ir tāds pats liktenis? – Klims iesmējās.
– Nu, es nē! – Dusja dusmīgi pazibināja acis. – Nekad vairs tā nejoko, man tas nepatīk…
– Labi, es nedarīšu. Starp citu, krūšutēls tika uzbūvēts arī Klimam Vorošilovam. Maršala pelni ir iemūrēti Kremļa mūrī, kur atrodas viņa krūšutēka. Tagad šo varoni mūsdienu vēsturnieki netur augstā cieņā, un mans tēvs savulaik izrādīja nožēlu, ka sauca mani savā vārdā…
– Neuztraucieties par to, Klim. Piemēram, man patīk tavs vārds. Tas izklausās vīrišķīgi.
– Paldies! Man arī patīk tavs vārds…
– Vai tu gadījies būt Maskavā? – Dusja jautāja.
"Nē, es tur nebiju," Klims godīgi atzina.
Dusja pamanīja, ka zēnam ir brūnas acis, lai gan viņa āda bija gaiša. Tas kopā ar taisnu degunu, stingru zodu un nedaudz viļņainiem tumšiem matiem izskatījās ļoti labi.
– Vai jums pietrūkst dzimtās pilsētas?
"Dažreiz," Dusja atbildēja ar maigu smaidu. – Bet šeit ir ļoti labi. Aktobe, salīdzinot ar Novosibirsku, ir maza pilsēta – mazāk nekā četri simti tūkstoši iedzīvotāju.
– Tas ir skaidrs! "Alma-Ata, iespējams, būs lielāka par Aktobi," Klims jokoja.
Dusja negaidīti izplūda smieklos. Klims skaidri gribēja pateikt vēl kaut ko smieklīgu, taču atskanēja skolas zvans, kas vēstīja par stundu sākumu.
– Tiekamies klasē! – teica Klims, ieraugot gaiteņa galā ejam skolotāju, no augšas uz augšu piekrautu ar daiļliteratūru.
– Uz redzēšanos!
Un Klims viennozīmīgi ir jauks puika! – Dusja domāja par viņu ar siltumu dvēselē…
"Jauna meitene, paņemiet no manis dažas grāmatas, pretējā gadījumā es notupos no svara," skolotāja aicināja viņu no tālienes.
Dusja steidzās viņai palīgā.
"Cik smagas grāmatas," viņa sacīja, izraujot no skolotāja rokām apjomīgo rakstnieka Ļeva Tolstoja mantojumu.
– Jā mazā! Romāns “Karš un miers” ir grūts romāns, un tas nepārprotami nav paredzēts dīkstāvei,” smīnēja skolotāja, pielabodama brilles, kas noslīdēja no deguna tilta līdz deguna galam.
Viņi iegāja klasē. Nolikusi grāmatas uz skolotāja galda, Dusja paskatījās apkārt klasē, meklējot galdu, uz kura sēdēja Klims. Vieta viņam blakus ir tukša.
Klims pamāja viņai ar roku. Viņš sēdēja labajā rindā pie lielā pusatvērtā loga, uz kura palodzes stāvēja balti keramikas podi ar koši dzelteniem ziediem.
Ideāla vieta! – Dusja gandarīti pie sevis atzīmēja un devās viņam pretī, atkal uztverdama klasesbiedru skatienus.
Skolotāja atvēra žurnālu un sāka pārbaudīt skolēnu sarakstu.
Dusja uzmanīgi klausījās vārdos, saprotot, ka paies daudz laika, līdz viņa atcerēsies vismaz pusi no saviem tagadējiem klasesbiedriem, ar kuriem nākamgad kārtos gala eksāmenus.
Dusi mamma ticēja, ka arī viņas vienaudži pirmajā vecāko kursu dienā būs sajūsmas pilni. Parastā vecāku filozofija, kuras mērķis ir nomierināt vienīgo bērnu ar vai bez iemesla!
Bet kāpēc viņi būtu sajūsmā? Galu galā viņi daudzus gadus mācījās kopā vienā klasē, bija jau pieraduši. Tāpēc neviens no viņiem nejutīsies tik apmaldījies un nobijies kā viņa.
Pēc vecāku šķiršanās Dusja dzīvoja kopā ar māti mazā Kazahstānas pilsētiņā un neredzēja iemeslu kaut ko mainīt. Bet māte to redzēja. Viņa gribēja darīt visu pareizi savam vienīgajam bērnam. Viņa nolēma, ka viņas meitai sešpadsmit gadu vecumā jāmācās Alma-Atā, kur viņa dosies uz koledžu.