Pēdas pagātnē. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš страница 6
![Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš](/cover_pre1372522.jpg)
Viņi joprojām bieži pavadīja laiku kopā skolā. Skolas ēdnīcā viņus vienmēr varēja redzēt pie viena galdiņa, četrus. Arī mācības gāja labi. Protams, bija grūti pielāgoties klasesbiedriem, bet Dusja pamazām pierada.
Un viņa pieradusi pie pilsētas. Viņu mīļākā vieta, kur viņiem visiem patika kopā pēc skolas pastaigāties, bija 28 Panfilovu varoņu vārdā nosauktais parks.
Viņa un viņas draugi apmeklēja arī “Zelta kalnu” – Kok-Tyube kalnu. No kalna augstuma viņiem pavērās lielisks skats uz Dienvidpalmīru, kas bija Alma-Ata skaistākās daļas nosaukums, kuras mājas ieskauj dārzi, un daudzām ielām bija augļu nosaukumi.
– Dusja, viņi tev zvana! Atbildi uz telefonu! – atskanēja mātes balss no virtuves. -Tu atnāci tieši laikā…
Dusja apjukusi pacēla klausuli. Viņa un Klims tikko izšķīrās, kāpēc viņš zvana?
"Sveika," viņa pārsteigta teica.
– Sveika, Dusja! Šī ir Violeta.
– Sveiks draugs!
– Vai tu esi aizņemts?
– Nē.
– Laiks šodien ir labs, vai vēlaties doties uz zooloģisko dārzu? Vlads mūs aizvedīs, viņš ieguva licenci.
Dusja jau sen centās pierunāt savu māti doties uz zooloģisko dārzu, taču viņa vienmēr atrada iemeslu tur nedoties, biežāk atsaucoties uz savu intereses trūkumu aplūkot dzīvniekus nebrīvē.
– Ak, nāc, es labprāt došos ar tevi uz zoodārzu! – Dusja piekrita.
– Lieliski!
– Vai tu aiziesi kopā ar Klimu? – jautāja māte, kad Dusja nolika klausuli.
– Nē, ar Violetu un Vladu. Viņi vēlas man parādīt zoodārzu. Vai var?
– Protams, ka vari, es neiebilstu. Un tu beidzot liksi mani mierā ar savu zoodārzu,” viņa smējās. "Man patīk Klims, bet mums nevajadzētu izslēgt citus puišus no komunikācijas," viņa piebilda pēc pārdomām.
Dusja smīnēja, atcerēdamās vecmāmiņas interpretācijas par draugu viltību.
– Vecmāmiņa pastaigā pa parku? – viņa jautāja mātei.
Māte smagi nopūtās.
"Vecmāmiņai ir slikti," viņas sirds izlaiž pukstēšanu…
Dusja steidzās uz vecmāmiņas istabu.
– Vecmāmiņ, dārgā! Kas ar tevi, dārgais? – viņa satraucās.
– Nekas pārsteidzošs, mazmeitiņ, nē. Ragainais velniņš un kaulainais ar izkapti pārbauda spēkus visas dienas garumā,” jokoja sirmgalve.
– Kur ir tavi eņģeļi, kāpēc viņi nepadzina šīs radības?
– Nāve, viņa nav būtne. Viņa, mana mīļā mazmeitiņa, palīdz mūsu brālim pāriet uz nākamo pasauli, citādi mēs te sapūtos uz mūžību. – Vai varat iedomāties, kāda smaka mums visiem bija? – vecmāmiņa viltīgi ķiķināja vājā balsī.
"Nu, jūs jokojat, vecmāmiņ," Dusja viņai pārmeta. – Pastāsti labāk, kā tu tagad jūties?
"Tagad ir daudz labāk nekā tagad." Nedaudz iemalkoju vistas buljonu un tas bija pagājis…
– Esi stipra, mana dārgā vecmāmiņa, nepadodies! Viss pāries, un tev un man atkal būs dažādas sarunas.
– Mēs būsim! – vecmāmiņa pārliecināti solīja.
No ielas atskanēja izstiepta automašīnas signāltaure.
– Vecmāmiņa, Violeta un Vlads atnāca pēc manis. Viņi vēlas man parādīt zoodārzu. Vai jums ir labi ar manu ceļojumu? Ja vajadzēs, palikšu mājās un palikšu pie tevis…
– Ej, mīļā, ej!
Māte klusi klausījās viņu dialogā. Man aug laba meita,” viņa smaidot nodomāja un garīgi novēlēja veiksmi.
Dusja apsēdās aizmugurējā sēdeklī un Violeta uzreiz pagriezās pret viņu.
– Mūsu zoodārzs ir ļoti labs! Jūs būsiet sajūsmā. Man patīk tur esošās žirafes, kurām nesen piedzima bērns. Smieklīgi!
Vlads tos izsēdināja autostāvvietā.
– Es dodos uz auto tirgu. Es atgriezīšos pēc divām stundām.
– Labi, atā! – Violeta pamāja viņam ardievas.
– Sāksim ar plēsējiem. Tev neiebilst?
"Kā jūs sakāt," piekrita Dusja…
Violeta pieveda viņu pie būra ar brūno lāci.
Lācis bija aizņemts ar ēdienu. Redzot asiņaino gaļu, kas veidoja viņa diētu, Dusja sajuta nelabuma kamolu kaklā. Viņa kļuva bāla.
– Ak, draugs, tu esi tik vājš! – Violeta iesmējās. "Tad iesim apskatīt ūdensputnus."
Uz dīķa viņi uzreiz tuvojās baltajiem gulbjiem, kas peldēja netālu no krasta.
– Cik viņi ir skaisti! – Dusja apbrīnojami runāja par putniem.
– Kas notiek ar tevi un Klimu? – Violeta pēkšņi viņai jautāja.
Dusja aizrijās un klepojās.
– Runājot par?
– Nu tu randies?
– Kāpēc tu man par to jautā? – viņa uzdeva pretjautājumu.
– Tu viņam patīc. – Violeta nopūtās. "Es gribēju viņam patikt vismaz uz pusi tik daudz kā tu!"
Dusja pārsteigumā iepleta acis.
– Tā tas ir! Bet vai nepietiek ar to, ka Vladam tu patīc? Jūs taču esat draugi, vai ne?
"Mēs esam draugi, bet tā nav," atzina Violeta. “Man Klims uzreiz iepatikās. Viņš ieradās pie mums devītajā klasē. Tik skaista un spēcīga. Kādu dienu skolas ballītē viņš pienāca pie manis un lūdza lēni dejot. Mēs dejojām ar viņu, es jutu viņa rokas, sirds pukstēšanu…
"Violeta," Dusja viņu pārtrauca, "kāpēc tu man to visu stāsti?"
– Nezinu. – Kuru laiku viņi klusībā skatījās uz spalvaino fermu, pilnā balsī kliedzot un izmisīgi plivinādami spārnus. „Es nevēlos, lai tu manā priekšā justos vainīga,”