Pēdas pagātnē. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš страница 10
![Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš](/cover_pre1372522.jpg)
Klima draugi ieradās, labi zinādami, ka virsnieks, ar kuru viņu draugs tagad sarunājās sporta pilsētas vietā, kapteinis Maksims Lomakins, ir viņa tēvs.
– Kas ir Kolbins? – viņi jautāja. "Mēs zinām par Kunajevu," sacīja viens no Klima draugiem, "viņa krūšutēls stāv Vecajā laukumā, viņš kaut ko uzcēla, kaut ko apguva, bet šis?" – Un tad nākamais jautājums: vai tiešām visi, kas iznāca laukumā, tika nomētāti ar akmeņiem?
Tēvs paskatījās uz Klimu un pasmaidīja. Tas ir skaidrs. Ko jūs varat darīt, ja tas patiešām satrauc jauniešus? Viņa pulkā noskaņojums ir pavisam cits – viņa puiši ir kāri cīnīties, ir apņēmības pilni cīnīties un ir pārliecināti, ka katram, kurš mēģinās tikt garām viņu kordonam, būs grūti…
"Genādijs Kolbins bija Komunistiskās partijas Uļjanovskas reģionālās komitejas pirmais sekretārs," viņiem sacīja Maksims. – Par akmeņiem nomētātiem kazahiem neko nezinu, lai gan var pieņemt, jo daudziem patīk sevi apmānīt ar dziru…
– Vai Kolbins ir krievs? – sekoja precizējošs jautājums.
– Kāda starpība, kazahu vai krievu? Galvenais, lai cilvēks ir labs. Valsts vadība nolēma likt…
– Vai tā domā kazahi, kuri ieradās laukumā?
Klima tēvs pārmetoši pakratīja galvu.
"Jūs zināt, kā uzdot sarežģītus jautājumus," viņš iesmējās. – Mana atbilde ir tāda, ka diez vai viņi tā domā. Bet, neskatoties uz to, mums jābūt gataviem apturēt iespējamos pogromus un sašutumus no viņu puses. Un šādi mēģinājumi noteikti notiks, par ko liecina ekstrēmistu skrejlapas, kuras jau šobrīd aktīvi tiek izplatītas jauniešu vidū…
Virs selektora atskanēja signāls “Trauksme”. Kolekcija!". Ieraudzījis skrienošu ziņnesi no savas vienības, Maksims steigšus atvadījās no Klima un viņa draugiem un ātri devās uz savām kazarmām.
– Sargi par sevi, dēls! Neiesaistieties nepatikšanās veltīgi! – viņš atvadījās no viņa.
– Tu arī, tēt, parūpējies par sevi!
Ierodoties divīzijā, Maksims uzzināja, ka tikai ceturto gadu dodas uz notikumu vietu – Brežņevskas laukumu, bet pārējie bija rezervē. Šis ir pareizi! Nav jēgas grūst jauniešus ellē, viņš ar atzinību domāja par skolas vadītāja pieņemto lēmumu.
Bet tas, ka ieročus un ekipējumu lika neņemt, nepatika nevienam – ne kursantiem, ne viņu komandieriem.
– Kāpēc, biedri kaptein, mēs valkājam ikdienas formas tērpus? – viņa padotie nomurmināja. – Dumpinieki ar lauzņiem un armatūrām, un mēs ar kailām rokām…
Maksims nevarēja atrast neko labāku, kā pateikt viņiem:
– Varas iestādes zina labāk…
Lai gan tas pazibēja viņa zemapziņā, varbūt komanda līdz galam netic, ka notiekošā ir iespējams traģisks iznākums.
Turpretim viņa tuvs draugs Nikolajs, otrā vada komandieris, par šo lēmumu bija atklāti sašutis.
"Žēl, ka mēs neņemam nekādu aprīkojumu," viņš teica. – Jūtu iekšā, ka kazahiem būs naži, asumi un armatūra. Kad viņi redzēs, ka ir atdevuši mums pirmās asinis, viņus būs grūti apturēt…
– Uz mašīnām! Vietās! – atskanēja dārdošā divīzijas komandiera balss.
ZIL-131 kolonna, kas izstiepta ķēdē, atstāja ekonomiskās kontrolpunkta vārtus.
Pēc nepilnas pusstundas Brežņeva laukumā no CK ēkas puses iebrauca kravas automašīnu kolonna ar kursantiem.
"Mums paveicās, biedri kaptein, ka apbraucamie ceļi nebija aizsērēti ar cilvēkiem." Ja mēs ar jums brauktu caur centru, tad viņi varētu mūs vienkārši nelaist cauri,” sacīja ZIL šoferis.
Maksims bija pārsteigts. Viņš nekad šeit nebija redzējis tik daudz cilvēku, viss laukums iepretim Centrālkomitejas ēkai un blakus esošais prospekts bija pilns ar jauniešiem.
Pirmā kordona rinda, kas sastāvēja no policistiem, stāvēja gar valdības tribīnes līniju, pašā laukuma malā…
"Redziet, biedri kaptein, ekstrēmistiski jaunieši mētā policiju ar sniega bumbām," viņa uzmanību vērsa grupas komandieris vecākais seržants Astapenko. "Varbūt mums nevajadzēja šeit nākt, viņi vienkārši nolēma spēlēt sniegā," viņš smējās.
Maksims arī gribēja ko tādu teikt, bet tad ieraudzīja, ka tās nav sniega bumbas, bet gan balta marmora gabali, kas noplēsti no strūklaku fasādes, kas nepārtraukti lidoja pretī policijai.
No šo “sniega bumbu” sitieniem viens pēc otra policisti ar pārcirstām galvām izkrita no policijas kordona.
– Atver acis, Astapenko, tās nav sniega bumbas, bet gan balta marmora gabaliņi.
– Es jau sapratu, ka tās nav sniega pikas, biedri kaptein…
Bataljona komandieris deva pavēli izklīst un ieņemt pozīcijas pa visu CK ēkas perimetru. Maksima vads ieņēma pozīciju pie centrālās ieejas.
Sākās nervoza konfrontācija. Nacionāldemokrāti agresīvi vicināja plakātus: "Mēs pieprasām pašnoteikšanos!", "Katrai tautai ir savs līderis!", "Neesiet 37!", "Izbeidziet lielvalstu vājprātu!"
Cilvēku jūra dūca, svilpa un dārdināja dzīvniekus. Akmeņi lidoja arvien biežāk, pūlis arvien stiprāk spiedās uz kordona pirmās līnijas. Policija un iekšējā karaspēka karavīri darīja visu iespējamo, lai apturētu uzbrukumu. Bet cik ilgi?
Nikolajam bija taisnība, sakot, ka nav tā, ka dusmīgu un bruņotu pūli nedrīkst savaldīt ar kailām rokām, Maksims īgni nodomāja.
Skolas vadītājs runāja no tribīnes, mēģinot argumentēt ar pūli. Atsaucoties uz viņa aicinājumiem, akmeņi lidoja…
"Ja jūs neapturēsiet nemierus, es nosūtīšu robežsargus pie jums," viņš dusmīgi kliedza.
Šie ģenerāļa vārdi lika Maksimam dvēselē skumji. Viņa vārdi “es pievilšu robežsargus” viņu aizvainoja. Turklāt nevienlīdzīgā cīņā pret pieaugošo pūli iespēja zaudēt kādu no saviem padotajiem bija liela, un tas viņu ļoti nomāca.
Bija dzirdami tuvojošos automašīnu skaņas signāli. Viņi atnesa mazas sapieru lāpstas un ķiveres. CK ēkas aizstāvju noskaņojums pacēlās debesīs. Kursanti ātri izjauca ekipējumu…
Akmeņi turpināja lidot, pūļa agresija uzņēma apgriezienus, un kļuva arvien nervozāka.
Nikolajs nāca klajā, viņš bija uz priekšu.
"Atceraties, kad es teicu, ka jums nevajadzētu