Pēdas pagātnē. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš страница 8
![Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš Pēdas pagātnē - Edgars Auziņš](/cover_pre1372522.jpg)
Ak, nē! Dusja Toboļskaja izrādījās ne tikai skaista meitene, bet arī ar spēcīgu raksturu, kas bija pārāk daudz pat Klimam.
Violeta bija pirmā, kas tuvojās Dusjai.
"Paldies, Dusja," viņa klusi nomurmināja, skatoties lejup.
Dusja pasmaidīja. Viņai nebija vēlmes sazināties ar Violetu, taču viņas plānos nebija iekļauts strīds ar viņu. Tātad, jūs parasti varat palikt bez draugiem.
– Šī ir jūsu iespēja, ko jūs lūdzāt – tagad atvainojiet, man jāiet uz tualeti…
Pagāja vēl divas nedēļas. Kādu trešdienu Dusja iznāca no valodu laboratorijas un gandrīz ietriecās Klimā.
"Piedod," viņš atvainojās, ar vienu roku turēdams viņas plecu.
"Nekas īpašs, man pašam jābūt uzmanīgākam," Dusja viņam atbildēja.
Viņi skatījās viens otram acīs. Dusja kautrīgi pasmaidīja un tad saprata, ka bloķē Klimam ceļu.
– Ak, piedod! "Viņa pakāpās uz sāniem.
– Dusja, es tiešām tevi meklēju. "Klims bija nepārprotami bailīgs. "Es tikai gribēju jautāt… varbūt mēs šodien varam doties pastaigā pa parku?" Ja neiebilstat, protams.
– Man nav nekas pretī.
– Tā ir patiesība?
"Tiesa," Dusja pasmaidīja.
– Forši! – Klims paskatījās uz avārijas izeju gaiteņa galā. – Iziesim tam cauri, lai mūs nepieķertu spītīgie kritiķi…
Parks bija pamests. Lapas čaukstēja zem kājām. Laikapstākļi nebija labvēlīgi staigāšanai. Saule neveiksmīgi mēģināja izlauzties cauri blīvajam gubumākoņu priekškaram, kas nesa novēlotu lietusgāzi, kas tik ļoti bija nepieciešama karstās vasaras nogurušajai parka faunai.
"Ejam, es zinu, ka tuvumā ir lapene," sacīja Klims, uzliekot roku uz viņas muguras lejasdaļas.
"Ejam," Dusja piekrita.
Viņa ar prieku ieelpoja rudens vēsumu, viņa nebaidījās no gaidāmajiem sliktajiem laikapstākļiem. Klims bija viņai blakus, viņa juta viņa silto un stipro roku viegli apskāva viņas vidukli, un nekas vairāk. Sajūta bija aizraujoša un reizē nomierinoša.
Sāka līt, bet viņi nesteidzās no tā slēpties. Klims apskāva Dusju pie sevis un noglāstīja viņas matus. Viņa piespiedās pie viņa krūtīm, mēģinot elpot vienmērīgāk.
Viņš paberzēja viņai pret savu dzeloņaino vaigu, uz kura jau parādījās reti rugāji, un nobrauca ar deguna galu gar viņas vaiga kaulu. Mīkstas lūpas slīdēja pāri viņas pierei, un viņas muguru uzreiz klāja zosāda. Plakstiņi atvērās pēc pašu vēlēšanās, un visas domas pazuda viņa brūno acu okeānā.
Klims tik tikko pieskārās viņas lūpām, un Dusju pārņēma neticams siltuma vilnis – viņa to piedzīvoja pirmo reizi.
Viņa nekustējās, un Klims viņu noskūpstīja pārliecinošāk. Vienā acu mirklī viņš kļuva par daļu no vētras, kas plosījās Dusjas iekšienē: viņa aplika viņam rokas…
Cik ilgi ilga viņu pirmais skūpsts – sekundes vai minūtes – Dusja nezināja: laiks pazuda, kamēr Klims piespieda viņu sev klāt un apņēma savā maigā siltumā…
Beidzot viņš atkāpās, elsdamies pēc gaisa.
"Piedod man," viņš čukstēja. – Es to tik ļoti gribēju…
"Es arī," viņa klusi teica. "Un tad viņš noliecās pār viņu ar vēl vienu skūpstu."
Pēdējā sekundē viņa pamāja ar galvu.
– Klims? Kā ar Gazizu un Violetu? – Es nevaru, Klim. Tik daudz kas notiek mums apkārt…
Viņš lēnām atrāvās un ilgu laiku klusēja, un tad tikko dzirdami sacīja:
"Tad es gaidīšu, līdz jūs pārstāsit par viņiem domāt."
"Paved mani mājās," Dusja klusi viņam jautāja.
– Protams, es tevi aizbraukšu…
– Mammu! – Dusja sauca, ieejot mājā.
– Kas noticis, meitiņ, tu esi tik bāla?
– Mēs ar Klimu pastaigājāmies pa parku…
– Zem lietus? Vai esat atjaunojis ar viņu draudzību?
"Bet mēs nestrīdējāmies… Es tikai uz brīdi pagāju malā, lai redzētu, kas notiks."
– Un kas notika?
“Šodien bija mans pirmais skūpsts,” Dusja negaidīti atzina mātei.
– Ak! – māte skaļi nopūtās. – Ja vien nebūtu nepatikšanas… Vai jūs tagad esat pāris?
"Es nezinu," Dusja viņai godīgi atzina.
– Tu esi jauna, tavas asinis karstas… Nepazaudē galvu, meita, lūdzu.
– Neuztraucies mammu, tev ir gudra meita.
"Es to zinu," māte pasmaidīja. – Nāc uz virtuvi, paēdīsim.
Māte no kurmju kalna netaisīja kalnu, viņa saprata, ka tajā, ka viņas meita satiksies ar puisi, nav nekā pārsteidzoša. Tā ir dzīve!
– Mammu…
– Kas?
– Cik tev bija gadu, kad sākāt satikties ar savu tēti?
– Lūk, ēd, – māte sacīja, noliekot Dusjai priekšā ēdiena šķīvi.
Viņa apzināti ignorēja meitas jautājumu. Viņa nevēlējās atzīt, ka tikšanās ar tēvu bija viņas jaunības kļūda. Šis vīrietis dzīvē izrādījās pavisam savādāks, nekā viņa viņu iedomājās, un pēc desmit skandālu piepildītiem laulības gadiem viņi šķīrās.
Šekers, tāds bija viņas tēva vārds, bija pusmūža un egoistisks, un neviens no viņa citplanētiešu radiniekiem pilnībā nesaprata, kāpēc daudzu kazahu meiteņu apskaužamais līgavainis pēkšņi nolēma apprecēties ar krievu bez pūra sievieti, kaut arī vispāratzītu skaistuli.
Līgavas motīvi no Kazahstānas sabiedrības elites viedokļa tika izskaidroti vienkāršāk: izvēlētā bija pietiekami bagāta, lai viņa dzīvotu savam priekam. Visi nonāca pie nepārprotama secinājuma – Jeļena Toboļskaja veiksmīgi apprecējās.
Bet viņi visi kļūdījās par viņas māti. Māte neprecējās naudas vai ambīciju dēļ. Viņa bija ļoti romantiska meitene, un Šekera vadītais dzīvesveids viņai šķita īstais romantikas iemiesojums. Kas var būt